EBLUNI), OM ELEKTR. IND.- OCH DISJUNKTIONSSTRÖMMAR. 703 





Gnistans läi 



igd. 



Skifvan positiv. 



Skil 



:'van negativ 





1 mm. 





12,0 





8,1 





2 mm. 





26,2 





19,2 



3 mm. 





47,5 





.37,1 



Utslaji 



Ai torsöken 22 — 24 framgår med mycken bestämdhet, att 

 disjunktionsströmmen blir störst, då den positiva elektriska ur- 

 laddningen gar från skifvan till spetsen. »Såsom närandes är or- 

 saken den, att i detta fall polytornas sönderrifning är störst. 

 Det är tydligt, att skillnaden mellan de båda disjunktionsström- 

 marne måste blifva mindre, om man i stället för en skifva af 

 messing begagnar en dylik af en annan metall, som är lättare att 

 sönderrifva, så att det mekaniska arbete, urladdningen förrättar 

 för att åstadkomma sönderrifningen, blir obetydligare. Om i stället 

 för en skifva af messing begagnas en qvicksilfveryta, så kommer det 

 mekaniska arbete, som urladdningen förrättar för åstadkommande 

 af gnistbildningen, till väsentlig del att endast utgöras af hvad 

 som behöfves för att gifva qvicksilfverpartiklarne deras hastig- 

 het vid separationen från ytan. För att undersöka detta an- 

 ställdes följande försöksserier: 



Försöket 25. Den förut begagnade koniska messingsspetsen 

 ställdes vertikalt öfver en porslinsskål, som var fylld med qvick- 

 silfver. Qvicksilfret förbands genom en ledningstråd med punkten 

 e och spetsen med punkten c (se tiguren). Dervid erhölls följan- 

 de resultat: 



Qvicksilfret positivt. Qvicks. negat. Qvicks. posit. 



Utslag i medeltal. 37,2 43,o 40, i. 



Här blef således utslaget större, då qvicksilfret var negativt, 

 i stället för att vid föregående försök förhållandet var tvärtom. 

 Den disjunktionselektromotoriska kraften vid gnistbildning mellan 

 qvicksilfverpoler måste derföre vara mindre än mellan poler af 

 messing. Detta bekräftas af efterföljande tvänne försökserier. 



Försöket 26. Den koniska messingsspetsen borttogs och er- 

 sattes af en messingskula, 17 millimeter i diameter, hvilken, så- 

 som särskilda försök visade, verkade ungefär lika med en skifva 



Öfvers. af K. Vet. Akad. Förh. Arg. 26. N:o 8. 4 



