EDLUND, OM ELEKTR. l\l).- OCH DISJUNKTIONSSTKÖMMAR. 707 



att de båda induktionsströmmarne icke i samma proportion kunna 

 genomgå gnistan. 



Men man skulle i stället kunna säga: det är icke de in- 

 duktionsströmmar, som genomtränga gnistan i lika riktning med 

 uiladdningen, hvilka lättast och till största qvantiteten komma 

 fram, utan detta är fallet med de strömmar, som gå i motsatt 

 riktning mot urladdningen och således i samma riktning med 

 ■disjunktionsströmmen. Dessa sednare addera sig visserligen till 

 disjunktionsströmmen och åstadkomma derigenom en förstärk- 

 ning i utslaget, men de åstadkomma å andra sidan en så betyd- 

 lig förminskning i polernas sönderrifning, att utslaget derigenom 

 i det hela aftager. Man kan anföra flera skäl till bevis för 

 orimligheten af detta påstående. Lättast blir dock saken af- 

 gjord genom efterföljande försök, hvilka dessutom hafva ett sär- 

 skildt intresse för hvad som derefter kommer att meddelas. 



Vi antaga för ett ögonblick, att den induktionsström, som 

 går i motsatt riktning mot urladdningen eller i samma riktning 

 med disjunktionsströmmen, lättast genomgår gnistan och på det 

 sätt, som nyss närandes, åstadkommer den observerade nedsätt- 

 ningen i utslaget. Man kan för att lättare vinna insigt i rätta 

 förhållandet föreställa sig saken på följande sätt: Den nämnde 

 induktionsströmmen förorsakar en sönderrifning af polytorna, och 

 detta ger upphofvet till en disjunktionsström, som går i motsatt 

 riktning mot den förra disjunktionsströmmen, och derföre för- 

 rainskar magnetnålens utslag. Denna induktionsström verkar så- 

 ledes på samma sätt, som en elektrisk urladdning i samma rikt- 

 ning. Nu veta vi af Försöken 22 — 24 att om ventilen är vänd 

 så, att den urladdningsström, som förorsakar afrifningen, får gå 

 från skifvan till spetsen, så erhålles den största disjunktions- 

 strömmen. Häraf följer, att man måste få den största nedsätt- 

 ningen i utslaget, om den ifrågavarande induktionsströraraen får 

 gå från skifvan till spetsen, eller hvilket är detsamma, om den 

 elektriska urladdningsströmmen får gå från spetsen till skifvan. 

 Nedanstående försök visa emellertid, att saken förhåller sig på 

 ett motsatt sätt, till följe hvaraf det gjorda antagandet, att den 



