EDLUM), OM ELEKTR: IND.- OCH DISJUNKTIONSSTRÖMMAH. 709 



gen, lättast genomgår densamma, så kan man af föregående för- 

 sök draga en annan slutsats af intresse. De visa nemligen, att 

 den förminskning i magnetnålens utslag, som induktionsströmmen 

 förorsakar, är större, om samma ström får genomgå gnistan från 

 skifvan till spetsen än om den måste gå tvärtom. En induk- 

 tionsström, som genomgår en gnista, går således lättare igenom, 

 om den får gå från en skifva till en sp€ts, än om den går i 

 motsatt riktning. Detta resultat, hvilket gäller för det fall, att 

 gnistan öfverhoppar i luftfyldt rum, är i sjelfva verket icke nå- 

 got annat än det Hr Professor RiESS funnit för gnistan i luft- 

 förtunn adt rum. 



6. Vi öfvergå nu till det fall, att det elektriska urladd- 

 ningsslaget genomgår en spiral och dervid åstadkommer Induk- 

 tion i en närbelägen spiral (induktionsspiralen). Om den sed- 

 nare spiralen är förbunden med en galvanometer, och dess ändar 

 metalliskt sammanfogade med hvarandra, så erhålles icke något 

 utslag, emedan de båda induktionsströmmarne äro lika stora och 

 gå i motsatt riktning. Om deremot spiralen öppnas så mycket, 

 att gnistbildning får äga rum, så gör magnetnålen ett utslag, 

 som angifver, att den bestämmande strömmen går i samma rikt- 

 ning som urladdningsströmmen. Om gnistan bildas i luftfyldt 

 rnm, så gäller detta under normala förhållanden, hurudan form 

 än polerna hafva. I sjelfva verket har man nu icke mindre än 

 fyra strömmar, nemligen två induktionsströmmar och två dis- 

 junktionsströmmar. Om galvanometern är insatt i ledningen, och 

 denna icke försedd med passande brygga, så blir strömsystemet 

 ännu mera sammansatt. De två induktionsströmmarne hafva 

 samma elektromotoriska kraft, och utöfvade gnistan lika mot- 

 stånd på dem båda, skulle deras verkan på galvanometern blifva 

 noll. Hvad disjunktioiisströmmarne beträffar, så kunna deremot 

 deras elektromotoriska krafter ingalunda vara lika. Den första 

 induktionsströmmen (den inversa strömmen), eller den som går 

 motsatt riktning mot urladdningen, måste genombryta ett tätt 

 luftlager, och då detta icke kan ske utan en betydligare tension 

 hos elektriciteten, åstadkommes derigenom en kraftig afrifning 



