EKMAN, OM GLASSORTERS OLIKA ISOLERINGSFÖRMÅGA. 817 



flaskans urladdning ske inemot dubbelt så hastigt som förut; 

 om den deremot hufvudsakligen berott på en massledning, så 

 skulle urladdningen ega rum mycket långsammare, än vid förra 

 försöket. Det sednare visade sig vara fallet, i det Leydener- 

 flaskan nu bibehöll stark laddning ännu efter | timmas förlopp. 



Ser man tillbaka på analyserna af glasen, för att utaf dem 

 hemta någon anvisning på orsaken till den olika ledningsförmågan 

 hos de olika glasmassorna, finner man, att man hvarken af gla- 

 sens kiselsyrehalt eller kalkhalt — vare sig man gör afseende på 

 deras procentiska mängd eller deras eqvivalentförhållanden — • kan 

 på ett konseqvent sätt förklara det ifrågavarande faktum. Men 

 det finnes en beståndsdel, hvars mängd i glasen oupphörligt till- 

 tager, och detta i stora qvantiteter, i samma mån som deras 

 elektriska isoleringsförmåga aftager. Detta ämne är natronet, 

 och jag anser mig derföre kunna sammanfatta denna undersök- 

 nings resultater till följande punkter: 



1) Glasets isolerande egenskap beror visserligen till en del på 



den mer och mindre oledande beskaffenheten af dess yta, och 

 således medelbart på dess kemiska varaktighet; men 



2) den beror äfven på den mer och mindre oledande beskaffen- 



heten af dess inre massa, och står i detta hänseende i ora- 

 vändt förhållande till glasets natronhalt. 



3) För glassorter, hvilkas yta icke är af särskildt ogynnsam 



beskaffenhet, har den sednare omständigheten en långt öfver- 

 vägande betydelse framför den förra i och för glasets använd- 

 barhet som elektrisk Isolator. 



Det är onekligen ganska oväntadt, att af tvenne oxider, till 

 sina egenskaper hvarandra så lika som natron och kali, den ena 

 skulle med kiselsyra och kalk ge ett elektriskt ledande glas, den 

 andra ett nästan oledande. Men så länge man ingenting säkert 

 vet om, Imru kiselsyran i glaset fördelar sig mellan kalken och 

 alkalit, samt om ledningsförmågan hos de derigenom uppkomna 

 föreningarne, så synes man ej kunna undgå, att af de här medde- 

 lade analyserna och försöken komma till den slutsats, jag nyss 



