42 SJÖGREN, GRAFITENS KRISTALLFORM OCH FYSISKA EGENSKAPER. 



Fig. 7. 



Fig. 7, förstoring 4 gånger, visar utseendet af slagfiguren, framstäld 

 på gi'afit från Pargas. 



De uppkomna slagfigurerna äro i allmänhet ej synnerligen 

 regelbundna; åsriktningarna äro visserligen alltid konstanta, men 

 deremot äro åsarne ej lika stora, utan förete i samma stjerna 

 många variationer med afseende på strålarnes höjd, bredd och 

 längd. Stundom kan en eller annan stråle alldeles ■ saknas. 

 Dessa variationer äro fullkomligt regellösa, sä att man af dem 

 ej eger rätt att draga den slutsatsen, att de olikstora åsarne 

 skulle beteckna olikvärdiga kristallografiska riktningar. 



Stjernorna äro ibland sexstråliga, ibland trestråliga; hos 

 de senare kan man dock i allmänhet upptäcka tre mindre strå- 

 lar i de störres fortsättningsriktning, understundom uppträda 

 äfven fina, låga åsar vinkelrätt mot någon af de tre vanliga ås- 

 riktningarna, halfverande vinkeln mellan de båda andra, 



Åsarne eller strålarne äro alltid högre närmast hålet och 

 sänka sig derifrän så småningom ner till genomgångsytans plan, 

 der de försvinna. Ofta kan' man iakttaga huru sådana strålar, 

 som löpa tvärs öfver ett kristallfjäll i den kortaste riktningen 

 äro högre och tydligare än sådana, som gå i andra riktningar. 

 Detta är lätt förklarligt, enär det fordras mindre förskjufnings- 

 motstånd att öfvervinna i denna riktning än i de andra, hvar- 

 före ock åsarne företrädesvis springa fram i den riktningen. 

 Hålet, som bildas vid slaget, är oftast en hexagon, mer eller 

 mindre regelmässig. 



Såsom förut är nämdt, är det nödigt att variera försöken, 

 allt efter materialets beskaffenhet. Har man tunna och fasta 

 kristallfjäll, t. ex. af masugnsgrafiten eller från Ceylon, är det 



