40 AF KLERCKER, EN HYPOTES OM DET »RÖDA SKENETS» UPPKOMST. 



fallande solljus, som sedan blifvit återkastadt eller brutet från 

 det ämne hvaraf ringen bestod, utan fastheldre från det hvita 

 sken, af sekundär natur, som af ringen omslöts; och är denna 

 slutsats riktig, så torde man ock få antaga, att det ämne 

 livar af ringen bestod låg närmare ögat, alltså närmare jordytan, 

 än det ämne som utsände det hvita ljuset. 



Fenomenets första stadium antyder alltså närvaron vid detta 

 tillfälle i atmosferen af tvenne antagligen helt olika beskaffade 

 ämnen, som befunno sig på olika höjd öfver jordytan; det ena, 

 och högre upp belägna, hvars partiklar starkt återkastade sol- 

 ljuset utan att ega ytfärg; det andra, hvars partiklar belystes 

 af detta återkastade solljus och hade en svag Ijusbrun ytfärg. 



Beträffande det förstnämnda ämnet, faller tanken sjelfmant 

 på de iskristaller "som ständigt och jemt äro till finnandes i de 

 högre luftlagren. Det hvita skenets bländande intensitet gaf i 

 och för sig otvifvelaktigt tillkänna att det härrörde från sol- 

 strålar som blifvit till ögat reflekterade från släta kristallytor. 

 Men dessutom fann jag vid noggrann iakttagelse att skenet 

 verkligen utgick frän genomskinliga, skenbarligen stillastående 

 moln-strata, som sträckte sig från söder till norr, men som jem- 

 väl ibland visade sig snedt afskurna uti sinsemellan parallela 

 afdelniugar, alltså i annan riktning än den nyssnämda. Kontu- 

 rerna af dessa strata kunde icke ses förr än straxt efter solens 

 nedgång, men då framträdde de ganska tydligt om man betrak- 

 tade dem genom förutnämnda dubbelglas med komplementfärger. 

 Jag fann då, att dessa strata sträckte sig jemväl utanför det 

 hvita skenets område, såsom med svag orangeteint färgade moln 

 på den eljest grönblå himlen öfver den vestra horizonten. Här 

 visade sig tydligt att deras genomskinlighet var utomordentligt 

 stor, enär de utan märkbar absorption genomsläppte stjärnljuset. 

 Att de lågo mycket högt uppe i atmosferen kunde slutas deraf, 

 att vid ett tillfälle, då vid jordytan vinden var svag och vestlig, 

 men högre upp stark och nordlig, medförande i snabb fart 

 spridda mörka vanliga moln, dessa strata lågo, åtminstone sken- 

 barligen, stilla med oförändrade konturer. Att slutligen de 



