42 AF KLERCKEE, EN HYPOTES OM DET »RÖDA SKENETS« UPPKOMST. 



häntyder på, att ifrågavarande ämnets partiklar reflekterade lju- 

 set diffust, alltså att dessa icke hade kristallform. 



Att ämnet icke heller bestod endast och allenast af utfälda 

 vattenångor, framgår redan deraf, att icke någon ljusgård om- 

 gaf solen på den molnfria himlen. Detta antagande bekräftades 

 dessutom vid undersökning af det genomgångna solljusets ab- 

 sorptionsspektrura. Spektralanalysen utvisade nemligen, de da- 

 gar då fenomenet uppträdde, högst ovanliga förhållanden med 

 hänsyn till de inom den röda ändan af spektrum belägna tellu- 

 riska linierna och absorptionsbanden (hvilka sistnämda, som be- 

 kant är, utgöras af en mängd mycket fina linier); och man kan 

 säga, att samma absorptionsförhållande, som någon gång upp- 

 träder mera utpregladt än vanligt när solen står nära horizon- 

 ten, nu visade sig tydligare än någonsin, redan då solen stod 

 högt på himlen. Bifogade planch fig. 1 N:o III, framställer den 

 röda ändan af solspektrum vid ifrågavarande tillfälle, då solhöj- 

 den var omkring 15". Förutom de absorptionsband i grannska- 

 pet af Frauenhoferslinierna B, C och D, markerade med 1, 2 

 och 3, och hvilka, enligt direkt experiment af Janssen, befun- 

 nits härröra af vattenånga, visade sig nu, utomoi^dentligt starkt 

 markerade, åtskilliga andra linier och absorptionsband, såsom 

 A, B, a och (5, hvilkas betydelse man ännu icke närmare kän- 

 ner, men hvilka otvifvelaktigt måste härröra från ämnen, som 

 finnas inom jordatraosferen. Dessa sistnämnda spektrallinier äro 

 nemligen, i vanliga fall och då solen står högt, i allmänhet myc- 

 ket svagt markerade, en del fullkomligt osynliga, men de fram- 

 träda allt tydligare i mon som solen närmar sig till horizonten. 

 Härvid är det isynnerhet linien B som spelar en framstående 

 rol i ombyte af utseende. Dock har man icke, så vidt jag vet, 

 annat än vid mycket sällsynta tillfällen, sett en så stor förän- 

 dring hos denna linie, som nu iakttogs. Från att vara i van- 

 liga fall en linie af teraligen oansenlig bredd (se fig. 1 N:o I), 

 framträdde den nu som den bredaste, mörkaste och skarpast 

 markerade i hela spektrum. Denna märkvärdiga linie och dess 

 följeslagare, A, a och å ra. fl., äro likväl alla permanenta, ehuru 



