ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRIIANDI.IXGAR 1 884, N:0 5. 95 



dessa genom stamiiiarnes ömsesidiga tryck turträngts, unga cell- 

 vät'nader utskjöto och, der de mötte liknande väfnader, förenade 

 sig med dessa. Af den gräns, der de skilda väfnaderna först 

 möttes, försvinna inom kort alla säkra spår. Dock är det högst 

 sannolikt, att denna gräns hos den å tafl. XVII fig. 2 afbildade 

 barksammanväxningen legat ungefär mellan a och b. 



Föreningen inträdde hos almstammarna först i barkparen- 

 kymet, hvars celler i de skilda stammarnes beröringsytor hafva 

 likasom sammankittats med hvarandra, så att näringsutbyte 

 cellerna emellan kunnat ega rum. 



Den härigenom föranledda förändringen i näringsvätskornas 

 strömning, har åstadkommit någon ändring i cellernas tillväxt. 

 1 allmänhet visa nämligen barkparenkymets celler i ett tvärsnitt 

 något större utsträckning i tangential än i radial riktning. I 

 sammanväxningsstället har förhållandet blifvit omvändt, såsom å 

 tafl. XVII af fig. 2 vid h synes. Att samraanväxningen genom 

 denna ändrade tillväxtriktning hos cellerna får större motstånds- 

 kraft mot yttre slitningar, behöfver ej påpekas, då såsom be- 

 kant klyfning af en väfnad ständigt möter största motståndet i 

 cellernas kortaste riktning, minsta motståndet dereraot i deras 

 största längdsträckning. 



Sammanväxningen började samtidigt eller nära nog sam- 

 tidigt på flera smärre ytor. Fig. I å tafl. XVII, af hvilken fig. 2 

 å samma tafla är ett ytterligare förstoradt parti, framställer 

 ett tvärsnitt genom tvänne sådana nyligen inträdda samman- 

 växningar, hvilka äro belägna på mindre än 2 mm. afstånd 

 från hvarandra. 



Huru sprickor i de yttre döda barklagren uppstå, och huru 

 dessa lager förträngas, synes af fig 4 å tafl. XVI, som visar ett 

 tvärsnitt af tvänne almstammar, der sammanväxningen i bark- 

 lagren något längre framskridit. 



Stammarnes tillväxt har under en följd af år varit excen- 

 trisk, och detta så, att årsringarne hos båda stammarne varit 

 bredast på insidan. Detta har sin förklaring deri, att barken 

 på de nära hvarandra liggande sidorna bättre kunnat bibehålla 



