98 ÖRTENBLAD, OM SAMMANVÄXNINGAR HOS VEDSTAMMAR. 



att sararaanväxningen här varit förbunden med synnerligen ogyn- 

 samma omständigheter. Liflig korkbildning och ymnigt afskilda 

 döda barkmassor, skorpbark, försvåra sammanväxningen; och 

 trycket måste under sådana förhållanden stundom stegras der- 

 hän, att kambiets verksamhet i beröringsstället upphör, hvarvid 

 årsringarne blifva afbrutna. Samma blir förhållandet, om de i 

 sammanväxning stadda delarne icke förblifva orörliga utan ut- 

 öfva friktion mot hvarandra, hvilket i fråga om de å tafl. XV 

 fig. 5 afbildade tallstammarne varit förhållandet. Detta framgår 

 deraf, att barken i beröringsstället delvis är bortnött, hvarefter 

 harts tillströmmat och betäckt de nakna ytorna. Tillväxten, och 

 med denna trycket, måste i detta fall så länge hafva tilltagit, att 

 någon sammanväxningen störande rubbning ej kunnat ega rum. 



Sedan barken sammanvuxit och förträngts, så att kambi- 

 erna kunnat mötas, inträder dessas sammanväxning. 



När vedcellerna mötas, vända de radialväggarna mot hvar- 

 andra. Samtidigt med barkens förträngning har nämligen äfven till- 

 växten i årsringarne tagit en annan riktning utåt, så att märgstrå- 

 larna bilda kroklinier, såsom af tafl. XV fig. 2 och tafl. XVI 

 ficr. 4 framgår. Att denna omständighet har stor betydelse för 

 sammanväxningen framgår deraf, att sammanväxningen i veden 

 visar sig först hafva inträdt mellan parenkymceller (tafl. XVI fig. 

 5). Dessa celler äro visserligen något olika märgstrålcellerna, 

 dels i form dels i väggarnes tjocklek; men de öfverensstämma 

 dock företrädesvis med dem: Genom märgstrålarnes ändrade 

 riktnin» komma de att vid föreningsstället talrikt uppträda, 

 hvilket befordrar sammanväxningen, såsom det synes på så sätt, 

 att från märgstrålarnes kambium en liflig alstring af parenkym- 

 celler försiggår. Dessa parenkymväfnader från de båda stam- 

 marna mötas, hvarvid cellerna liksom sammankittas med hvar- 

 andra, så att näringsutbyte dem emellan kan ega rum^). Dessa 

 celler blifva tjockväggiga (sklerenkymatiska), en följd af det 



') Att, flåsom GÖPPERT och Franke antaga, genom dessa parenkymväfnader 

 mellan stammarna varande barkväfnader skulle resorberas, förefaller osanno- 

 likt, då oskadade bastceller anträffas intill parenkymcellerna. 



