100 ÖRTENBLAD, OM SAMMANVÄXNINGAK HOS VEDSTAMMAR. 



till, sålunda i motsatta ändan af den föreningssyta, hvars nedre 

 del här afbildats, hade deremot årsringarne ännu ej förenats. 

 Saniraanväxningen behöfver sålunda ej heller upptill och ned- 

 till samtidigt inträda. De fall jag undersökt visa, att årsrin- 

 garnes förening vanligen förr eger rum nedtill än upptill. Detta 

 kunde man äfven af tvä skäl vänta, ty dels har tillväxten be- 

 nägenhet att blifva starkare nedåt^), dels kan ock barken vid 

 nedre sammanväxningsstället hålla sig fuktigare och således der 

 vara lättare förträn gbar. 



Sammanväxningsytans storlek vexlar högst betydligt. Störst 

 kan den vara, då stammar med samma längdriktning från bör- 

 jan beröra hvarandra på ett längre stycke. Mindre blir den, 

 ju mindre stammarne äro och ju mera den vinkel, hvarunder de 

 möta hvarandra, -närmar sig en rät. Sålunda kan längden af 

 den yta, hvarmed stamdelarne sammanvuxit, vexla från 1 meter 

 eller mera till knappt 1 cm. 



III. 



Tjocklekstillväxten efter staramarnes förening, har vissa 

 egendoraligheter att uppvisa. 



I sammanväxningsstället blifva årsringarne bredast utanför 

 de ställen, hvilka ligga midt för föreningsytan. Härigenom an- 

 tager Stammarnes sammanväxningsställe en allt mera rundad 

 form. Detta förhållande framgår af fig. 2 och 5, tafl. XV. 



' Orsakerna till årsringarnes större bredd på angifna båda 

 ställen, äro dels det mindre mekaniska motstånd, barklagren 

 här utöfva, dels ock det större näringstillflöde, som här eger rum. 



Bekant är, att årsringens bredd ökas med aftagande trans- 

 versalspänning hos barken-). Under de första åren, sedan 

 sammanväxning mellan tvänne stammar inträdt, är barkens 

 transversalspänning på ömse sidor utanför föreningsytan ingen. 

 Tvärt om är barken på dessa ställen så rymlig, att den erhåller 



^) Jemför Döbners "Botanik für Forstmänner». Vierte Auflage, vollständig 



neu bearbeitet von Dr. Friedrich Nobbe. Berlin 1882, s. 182. 

 ^) L. Kny: »lieber das Dickenwachsthum des Holzkörpers.» Berlin 1882. 



