ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 18 84, N:0 5. 107 



sakligen medelbart genom den ändring i tillväxten det förorsa- 

 kar, spränger de yttre döda barklagren, så att letVande väfnader 

 kunna träda i förbindelse med hvarandra. 



Det motstånd, som vid barkens sprängning måste öfvervinnas, 

 är olika för skilda trädslag och för olika ålder hos samma trädslag. 



De med stark korkbildning försedda arterna erbjuda större 

 hinder än de, hvars korkbildning är mindre stark. Rikedom på 

 sklerenkymceller hos barken försvårar äfven sammanväxningen. 

 1 följd häraf äro sammanväxningar sällsynta hos t. ex. björk 

 och asp, vanliga deremot hos lönn, lind, alm m. fl. Orsaken 

 till att sammanväxningar hos barrträden äro sällsynta har ofvan 

 påpekats, såsom bestående deri, att hartsflöde har benägenhet 

 inträda vid stammarnes tryck mot hvarandra. 



Ju mera de döda barklagrens tjocklek vid trädens tillta- 

 gande ålder ökas, desto större hinder möter sammanväxningen. 



Sammanfattas i korthet, hvad som i det föregående anförts, 

 finna vi, angående vilkoren för sammanväxningsprocessens in- 

 träde, att individen skola tillhöra samma art^). Vidare är ett 

 ömsesidigt tryck stamdelarne emellan erforderligt, likväl utan 

 friktion. Att sammanväxning endast inträder mellan väfnader, 

 som besitta delningsförmåga, är sjelfkart. 



De träd och buskar, hos hvilka sammanväxningar hittills 

 iakttagits, utgöra 41 arter. Vanligast förekomma sammanväx- 

 ningar hos några löfträd (lönn, alm, annbok, ask och lind) hvar- 

 emot de hos barrträden och några med starkt utvecklade kork- 

 och hårdbastlager försedda löfträd (björk, fläderbusken m. fl.) 

 äro sällsynta. 



Den riktning, hvarunder stammarne vid föreningsprocessens 

 inträde mötas, är likgiltig. De kunna sålunda i beröringsstället 



') Undantag härifrån utgöra gran (Pieea excelsa) ocli silfvergran {Abies balsa- 

 mea), mellan hvilka håda arter sammanväxning af Göppert iakttagits. 



