ÖFVJillSIGT AF K. VETJiNSK.-AKAl). I'ÜIUIAN ÜLINÜAR 1884, N:0 5. 173 



cilunvei'k vanligen blifvit ledt af personer utan egentlig keniiskt- 

 teknisk bildning, och således fått fortgå efter gammal sed, utan 

 alvarligare bemödande om förbättring i arbetssättet. Att under 

 sädana förhållanden denna fabrikation ej kunnat bestå mot kon- 

 kurrens tVån utländsk sida, helst sedan fördelen af råmaterialets 

 kalihalt förlorat större delen af dess betydelse, kan icke för- 

 våna. Af de alunverk, som förr drefvos, torde nu blott ett, 

 nämligen Olands södra alunbruk, kunna anses vara i egentlig 

 verksamhet. 



För att utröna huruvida de vid våra gamla alunbruk be- 

 tintliga stora massorna s. k. wvarphög», d. v. s. rostad och ur- 

 lakad skiffer, kunde ega något värde såsom råmaterial för alun 

 och jernvitriol, har jag företagit några försök. Rostad alun- 

 skiffer, »varphög», behandlades enligt den i England på några 

 ställen använda SPENCE'ska metoden') vid 110' med svafvelsyra 

 af 1,3 5 eg. vigt. Genom användning af något öfverskott af 

 svafvelsyra, erhölls på detta sätt i gynsammaste fall en lut, som 

 mot 100 delar använd »varphög» med en halt af 

 (analys 1): Jernoxid 17,55 %, 



Lerjord 12,23 » 

 innehöll (analys 2): 



Jernoxid 15, o 6 %, 



Lerjord 5,8 1 » 



Kali 1,12 » 



d. v. s. att ur »varphögen» utlöstes af: 



Jernoxiden 85,8 % af teoretiska mängden. 

 Lerjorden 47,5 » ^ )j >' - ' 



Kalit 33,3 » » » w 



Den erhållna luten var således i likhet med råluten från 

 Lovers bruk till följd af dess stora halt af jernoxid i förhål- 

 lande till lerjorden högst olämplig för fabrikation af en jernfri 

 alun. Dessutom visade anstälda beräkningar, att denna metod 

 i ekonomiskt hänseende ej är användbar, helst ur den ofvan- 



') Koscoe und Schorlemmer: Ausfulirliches Lehrbuch der Chemie, II Bd., p. 

 368. 



