176 LARSON, EN NV METOD FÖll ALUNTILLYEUKXING. 



Genom jemförelse mellan tabellerna A (sid. 174) och B 

 (sid. 175) finner man bekräftadt, hvad nyss otvan blifvit sagdt, 

 nemligen att lindrigt bränd Billesholmslera med hänseende till 

 dess sammansättning, är det lämpligaste af de här i fråga va- 

 rande lerjordsmaterialen for fabrikationen af lerjordssalter. 



Vid fabrikation i stor skala af alun ntaf lera och svafvel- 

 syra, kan man naturligtvis icke använda något stort öfverskott 

 af den senare, utan högst teoretiska mängden. Genom extrahe- 

 ring af svagt (i degel) bränd Billesholmslera med teoretiska 

 mängden svafvelsyra, har jag erhållit en lut, som mot 100 delai' 

 bränd lera innehöll 



(analys ö"»: Lerjord 39,9 7 %, 



Jernoxidul 1,4 6 » 



i form af sulfater, jemte ett ringa öfverskott af omättad svaf- 

 velsyra. Ur en sådan lösning kan man framställa dels r>svafvel- 

 syrad lerjord», numera en yigtig handelsvara, dels ahm. 



För framställning af det förra saltet bör den omättade 

 svafvelsyran först neutraliseras genom lösningens behandling med 

 öfverskott af bränd lera och jernet sedan utfälles med gult blod- 

 lutsalt. Det kaliumsuifat, som då bildas, ger med aluminium- 

 sulfatet alun, hvilken, såsom olöslig i en koncentrerad lösning 

 af svafvelsyrad leijord, vid lösningens inkokning så godt som 

 fullständigt utfaller. På detta sätt har jag genom att inkoka 

 lösningen tills temperaturen stigit till 110° erhållit en »svafvel- 

 syrad lerjord» af följande sammansättning 



(analys 6): Aluminiumsulfat b2,9^ 9a, 



Kaliumsulfat 1,2 -j » 



Vatten 45,8 7 » 



Summa 100, oo %. 



För jemförelses skull må anföras, att »svafvelsyrad lerjord» 

 från »Chera. Fabr. Act.-Ges. Radebeul» bei Dresden, hvilken 

 fabrik i stor skala tillverkar nämde salt, af mig befunnits inne- 

 hålla (analys 7): 



