182 LARSON, EN NX METOD FÖR ALUNTILLVERKNING. 



gifvit ganska otillfredsställande resultat, i synnerhet med kall 

 lösning. Derest man vill åstadkomma fallständig oxidation af 

 lösningens jernoxidulhalt, torde man derföre nödgas tillgripa 

 kraftigare medel, såsom klor, kaliumklorat eller klorkalk, den 

 sednare efter klorkalklösningens föregående omsättning till natron- 

 salter medelst soda. Lerans bränning vid lufttillträde, är emeller- 

 tid att förorda, på det dess jernhalt må blifva så långt oxiderad 

 som dervid är möjligt. 



Sedan luten (se anal. 13, sid. 180), blifvit neutraliserad 

 med lera och möjligast befriad från jernföreningar, inne- 

 håller den hufvudsakligen natronalun jemte ett öfverskott af 

 natriumsulfat. Genom lösningens koncentrering och afkylning 

 kan en stor del af detta sistnämda salt utkristalliseras. Så- 

 lunda har jag ur nämnda lösning, som 



på 100 delar lerjord innehöll. 

 250 » natron, 

 genom kristallisering vid + 15° C. afskiljt så mycket glauber- 

 salt, att moderluten innehöll 



på 100 delar lerjord innehöll 

 71,3 » natron; 

 genom afkylning till omkring 0° erhölls en moderlut, som 

 på 100 delar lerjord innehöll 

 42,8 » natron 

 och genom kristallisering vid några grader under 0° har en lut 

 erhållits, som 



på 100 delar lerjord innehöll 

 38,8 » natron. 

 Då man vet att naltronalun på 100 delar lerjord innehål- 

 ler 60,2 delar natron, torde de begge senare af de nyssnämda 

 uppgifterna förefalla egendomliga, i det de förutsätta en sönder- 

 delning af natronalun under frigörande af natronsulfat. För- 

 hållandet står antagligen i sammanhang med det faktum, att en 

 lösning af natronalun, om den upphettas till 100% förlorar egen- 

 skapen att kristallisera^). 

 ') Friedrich Junemann, »Die Fabr. des Aluns etc.», sid. 108. 



