28 GYLDÉNj OM KOMETERNAS URSPRUNG. 



SCHIAPARELLI tänker sig visserligen saken något annorlunda; 

 han antar en samling af flera kometartade kroppar inom en re- 

 latift liten rymd i stort afstånd från solen, hvilken samling fort- 

 skrider parallelt med solsystemet i rymden och med samma ha- 

 stighet, i analogi med hvad vi veta om vissa stjernor, som, 

 ehuru mycket aflägsna från hvarandra, dock fortskrida på samma 

 sätt. Från en sådan grupp afsöndras då och då en komet, 

 hvilken omsider blir synlig för oss, och hvars bana i de flesta 

 fall blir en parabel, eller en kroklinie, som i det närmaste an- 

 sluter sig till parabeln. 



Onekligen innebär detta sätt att se saken en förklaring af 

 den öfvervägande paraboliska formen hos kometbanorna, men i öf- 

 verensstämmelse dermed att man vid vidt åtskilda stjernor, som 

 röra sig på samma sätt, tänker på ett gemensamt ursprung, måste 

 man äfven lätt komma på den tanken, att den aflägsna komet- 

 samlingen och solen ursprungligen hörde tillsamman, d. v. s. 

 att kometsamlingen allt ifrån begynnelsen af dess egen och so- 

 lens existens beskrifvit en bana kring den senare eller, i hän- 

 delse solen är yngre, kring urmassans gemensamma tyngdpunkt. 

 Om man nu med Faye antager, att solsystemet ursprungligen 

 utgjorts af ett dunst- eller stoftmoln af nära nog sferisk gestalt, 

 huru då förklara, att en del af dess materie blifvit utspridd i 

 afstånd, som måste anses mycket stora i förhållande till syste- 

 mets dimensioner? Det är på denna fråga jag i det följande 

 skal] försöka lemna ett svar. Detta svar kommei emellertid 

 icke att erhålla karaktären af ett fullständigt bevis, dertill äro 

 förutsättningarne alltför obestämda, utan endast att innebära ett 

 bevis för den omständighet, att om den ursprungliga banan, 

 hvilken vi antaga helt och hållet omsluten af det sferiska molnet, 

 varit mycket excentrisk, och i sina största afstånd från syste- 

 mets midt närmat sig dess gränser, så måste banan under för- 

 loppet af koncentrationsprocessen öfverskrida dessa gränser och 

 mer och mer falla utom desamma. Detta har åter till följd en 

 förstoring af excentriciteten. 



