ÖFVEUSIGT Ab' K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1 884, N:0 6. 69 



nades iir isen j^enom tyngdkraftens inverkan. Deremot strida 

 (lock iakttagelserna i natiiren. Isens öfre del är frän början 

 vanligen saltare än den underliggande; men dess salthalt söker 

 sig väg icke nedåt, utan uppåt, der den ofta bildar en efflore- 

 scens på ytan (Weyprecht, Nordenskiöld m. fl.). Walkers 

 åsigt, att saltlösningarne skulle utpressas på grund af köld, strider 

 mot det faktum, att saltlialtig is äfven vid rätt stark afkylning 

 icke sammandrager, utan utvidgar sig'). Tvärtom intyga Nor- 

 denskiölds, BUCHANANS m. fl:s iakttagelser, att det är i när- 

 heten af isens smältpunkt, som eliminationen af salter lättast 

 och fullständigast torsiggår. Endast ur det öfre, först bildade, 

 vanligen starkt salthaltiga lagret, som på grund af sin stora 

 salthalt först vid mycket stark afkylning antar egenskap af en 

 fullkomligt fast, hård kropp, afskiljes äfven under sjunkande 

 temperatur en del af salthalten och bildar en efflorescens af kri- 

 stallnålar eller en söijig massa på ytan 2). Från isens inre torde 

 deremot knappast en enda saltpartikel aflägsnas genom köld. En 

 vigtig faktor är deremot den salta isens oregelbundna utvidgning 

 i närheten af dess smältpunkt'^). Vid afkylning utvidgar sig 

 nämligen salt is till en viss, på salthalten beroende temperatur, 

 hvarefter den regelbundna sammandragningen vidtager. Vid fort- 

 satt afkylning från ytan inträder slutligen ett stadium, då yt- 

 lagret börjar sammandraga sig, under det de underliggande ännu 

 äro stadda i utvidgning. Följden blir isens genomdragande med 

 en ofantlig mängd sprickor. Vid så lag temperatur äro väl dock 

 isens salter i form af fastakryohydrat; men då temperaturen höjes, 

 så att kryohydraten smälta, kunna de utträda genom dessa sprickor. 

 En annan omständighet förtjenar äfven att tagas med i 

 räkningen. Då kryohydraten på en liten mängd salt innehålla 



') Blott i ett fall skulle en utpressning genom köld kunna tänkas inträffa, 

 nämligen om kryohydraten vid öfvergången till fast form betydligt utvidgade 

 sig. Att detta dock i naturen spelar en obetydlig eller ingen roll, Jet fram- 

 går tydligt af klortitreringarne ä isen vid Pitlekaj under vintern. Efter flera 

 månaders mycket sträng köld hade salthalien föga aftagit. 



^) Dessa efflorescenser hålla vanligen blott 2—6 proc. klor och torde således 

 oftast utgöras af kristalliserade kryohydrat. 



^) Se O1TÜ Pettersson : On water and ice, Chapt. 4. 



