ÖFVEESIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖIUIANDLINGAR 18 84, N:0 9. 181 



Ehuru sålunda både experimentelt och anatomiskt Llifvit 

 visadt, att bladslidorna hos IHanthus banaticus hafva en me- 

 kanisk funktion, får man dock ej förbise, att de äfven kunna 

 hafva andra för växten viktiga funktioner. Det är tydligt, att, 

 då ett organ för en viss funktion, som man sålunda kan kalla 

 dess hufvudfunktion, blifvit utbildadt, det är af nytta för växten, 

 om detta organ äfven för andra ändamål kan användas, för så 

 vidt hufvudfunktionen häraf ej stores. Detta är förhållandet här. 

 Särskildt gör bladslidan tjenst som regnuppfångande och regn- 

 behållande organ ^). Hela växten är öfverdragen af ett vaxlager, 

 hvarför den ej vätes. Detta saknas dock vid internodiets bas 

 och på bladslidans inre sida, hvarför dessa delar vätas och tro- 

 ligen äfven uppsuga vatten, hvilket underlättas deraf, att yttre 

 cellväggarne här äro tunna och ej kutikulariserade. Ganska 

 länge efter ett regn, då växtens öfriga delar äro torra, finner 

 man också vatten samladt i bladslidorna kring internodiernas bas. 

 Ki särskild betydelse torde det upptagna vattnet här vara genom 

 att öka cellernas turgor, hvilket är af fördel för växten, dels 

 emedan härigenom böjningsfastheten i betydlig grad ökas ^), dels 



bladet motsatta sidan och förenas dessutom genom en tväranastomos, så att 

 stipelslidan delas i en öfre och en undre afdelning. Att denna nervatur 

 liksom t. ex. nerverna hos Rihes skyddar mot sönderslitning framgår tyd- 

 ligen deraf, att hos de arter, hvilkas bladslidor sakna nämda transversalnerv, 

 (hos dessa är af flere orsaker stipelslidans mekaniska funktion mindre nödig 

 eller måhända alldeles öfverflödig) enligt Meisner stipelslidan regelbundet 

 upprispas pä ena sidan. 



') Om regnuppfångande växter i allmänhet se A. N. Lundstköm, Pflanzenbio- 

 logische Studien, I. Die Anpassungen der Pflanzen an Regen und Thau. 



^) Att böjningsfastheten genom ökad turgor ökas är allmänt bekant. Jag vill 

 här fästa uppmärksamheten vid ett fall af interkalär tillväxt, der böjnings- 

 fastheten på detta sätt ökas, emedan det hittills ej synes hafva blifvit be- 

 aktadt, nemligen vid knutigt nppsvälda nodi. Hos t. ex. Galeopsis Tetrahit 

 eller Mirabilis Jalajjjja är stammen i friskt tillstånd vid nodi betydligt 

 tjockare än på andra ställen. Låter man nämda växter deremot torka, blir 

 tjockleken vid nodi betydligt mindre än på audra ställen (jfr. Om axeknuder 

 af Sophus Rützou, Tab. I fig. 1—7. Botanisk tidskrift udgivet af den bo- 

 taniske Förening i Kabenhavn, bind 12). Okad turgor är naturligtvis ett af 

 de fördelaktigaste sätten att öka böjningsfastheten vid interkalär tillväxt, 

 emedan den pä samma gång befordrar tillväxten. Troligt är, att åtminstone 

 stundom särskilda anordningar finnas att på dessa ställen upptaga vatten 



