ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 188 5, N:0 2. 85 



sägas, att ortopinakoidet år den mest glänsande ytan. Men 

 deraf följer icke, att såsom Sjögren uppgifver för typus I, 

 kristallerna skulle vara mest glänsande i vertikalzonen och glan- 

 sen sedan aftaga efter som de särskilda ytornas vinkel mot 

 vertikalaxeln tilltoge. Tvärtom är det i vertikalzonen belägna 

 klinopinakoidet genomsnittligt kristallernas minst glänsande yta. 

 Icke sällan är den fullkomligt matt. Ortodomat är till glans 

 och fullkommenhet högst variabel. Men hennes föränderlighet 

 synes vara alldeles vilkorlig. Hos typus I är detta döma tem- 

 ligen glänsande, hos typus II är det den mest glänsande ytan, 

 hos typus III är den matt, hos typus IV rå och uppfrätt samt 

 hos typus V åter väl glänsande. 



Kristallernas habitus synes vara underkastad en i viss rigt- 

 ning gående förändring samtidigt med förändringen i jernhalten. 

 Sålunda synes med jernhaltens a/tagande den långsträckt pris- 

 matiska formen hos mineralet aftaga. Åtminstone är ett dylikt 

 förhållande tydligt att iakttaga hos typ. II — V, hvilka bilda en 

 bestämd serie från den långsträckt prismatiska typus II till den 

 efter basis tafvelformiga typus V. En yta, som i sammanhang 

 härmed är stadd i stadig tillväxt serien igenom, är basis. Den 

 är hos typus I vanligen mycket mindre än ortodomat. Hos 

 typus II äro dessa båda ytor redan i jemnvigt eller domat är 

 underlägset. Typus III har alltid basis stor, medan domat blott 

 är en smalare eller bredare afstympning af kanten (001 : 100). 

 Hos typus IV är basis ännu större, medan domat är inskränkt 

 till en liten triangulär yta mellan 001, 312 och 312. A typus 

 V, som är starkt tafvelformig efter basis, saknas ortodomat som 

 oftast eller, då det finnes, är det lika underordnadt som hos 

 typus IV. 



De öfriga förhållandena, hvilka iakttagits variera med den 

 kemiska sammansättningen, äro framstälda å följande öfversigts- 

 tabell. 



