b EDLUND, ELEKTROMOTORISKA KRAFTEN I VOLTAS LJUSBÅGE. 



ståndet i längdenheten af bågen) är beroende af strömstyrkan, 

 livaremot a är oberoende såväl af denna som af stapelns elek- 

 tromotoriska kraft, så vida denna öfverstiger en viss gräns. Nu 

 kan man fråga, är a ett verkligt motstånd, som eger rum vid 

 strömmens öfvergång från elektroderna till luften, eller finnes på 

 öfvergångsstället en elektromotorisk kraft, som verkar i motsatt 

 riktning mot hufvudströmmen och derigenom förorsakar en för- 

 minskning i strömstyrkan på samma sätt som ett verkligt mot- 

 stånd skulle göra? Jag har i de citerade uppsatserna anfört 

 giltiga theoretiska skäl för den åsigten, att den ifrågavarande 

 nedsättningen i strömstyrkan förorsakas af en verklig elektro- 

 motorisk kraft, som har sin plats på beröringsytan emellan 

 elektroden och luften. Experimentelt skulle frågan på ett af- 

 görande sätt kunna besvaras, om man kunde genom någon 

 sorts kombination af ledningstrådarne skilja den från stapeln 

 kommande hufvudströmmen från den ström, som den ifrågava- 

 rande elektromotoriska kraften söker åstadkomma. Genom den 

 hos denna kraft observerade egenskapen, att icke ögonblickligen 

 upphöra i samma mathematiska tidsmoment som hufvudström- 

 men afbrytes, utan fortfara derefter under en bråkdel af en se- 

 kund, låter sig detta verkligen göra. Om man förbinder de 

 båda elektroderna, mellan hvilka ljusbågen bildas, med en bi- 

 ledning, i hvilken en galvanometer är insatt, och med en in- 

 fogad strömbrytare har så tillstäldt, att ledningen till stapeln 

 kan af brytas, och inom en tid af en bråkdel af en sekund 'der- 

 efter biledningen slutas, så får man se, att galvanometern gör 

 ett utslag, tillkännagifvande en ström, som går emellan elek- 

 troderna i motsatt riktning mot strömmen från stapeln. Detta 

 utslag kan naturligtvis icke härleda sig från hufvudströmmen, 

 då dennes ledning är afbruten, hvarförutom den ström, som 

 förorsakar utslaget, går i motsatt riktning mot hufvudströmmen. 

 Man har dock mot detta bevis gjort det inkastet, att utslaget 

 skulle kunna härleda sig från den ström, som uppkommer deraf, 

 att den stora potentialskillnad, som på elektroderna förefinnes i 

 det ögonblick, då hufvudströmmen afbrytes, utjemnar sig genom 



