140 MEBIUS, ELEKTRISKA GNISTAN I VÄTSKOR. 



senare fallet, d. v, s. i enkel strömbana. Det samma upprepas 

 vid de följande oscillationerna, men då blir olikheten föga fram- 

 trädande på grund af den redan inträdda uppvärmningen, hvil- 

 ken ej kan förändras i så hög grad som vid första och andra 

 oscillationen. 



Denna förklaring förefaller vid första påseendet ganska enkel 

 och synes vara tillräcklig att förklara utslagets förökning vid 

 strömdelning, då gnistan bildas i luft af större täthet. Då luft- 

 förtunningen är mycket stor, är den dock mindre tillfredsstäl- 

 lande. Det är nämligen ej så mycket luftens uppvärmning, 

 utan företrädesvis den genom uppvärmningen och explosionen i 

 gnistkanalen uppstående täthetsförminskningen i), som gör, att 

 den andra oscillationen lättare slår öfver mellan elektroderna. 

 Vid ytterlig förtunning veta vi, att gnistan har allt svårare att 

 slå öfver ju mindre tätheten blir. Skulle man nu föra samma 

 resonnemang som nyss, så skulle, enär den första oscillationen 

 förtunnade luften, den andra hafva svårare att slå öfver i gni- 

 stan, och följden skulle blifva, att strömstyrkan nu borde min- 

 skas vid strömdelning. Experimenten visa emellertid-), att ut- 

 slagets förökning nu är vida mera betydande än vid större tryck. 

 Man måste således tillmäta temperaturförändringen en ofantligt 

 mycket större betydelse än vid höga tryck, men några under- 

 sökningar, hvarpå en sådan åsigt skulle grundas, finnas mig ve- 

 terligen ej. Den oscillatoriska urladdningen räcker således här 

 tydligen ej till att förklara fenomenet, utan man måste nödvän- 

 digt tillgripa någon annan förklaring. Att utslaget, såsom Prof. 

 Edlund visat, blir olika, då urladdningen i starkt förtunnad 

 luft ena gången går från en platinaelektrod och till en alumi- 

 niumelektrod, andra gången i motsatt riktning, kan lika litet 



') Harris: Phil. Trans. 1834. Enligt Harris skulle potentialsldlnaden F för- 

 ändras med temp. sä, att V (1 + at) vore konstant. Baille (Annales de 

 ch. et de phys. V : 29, 1883) visar dock, att temperaturen utöfvar ett större 

 inflytande, och inom det område hans experiment sträcka sig, är F (1 + at)' 

 i det närmaste konstant. 



2) Jfr. t. ex. Mebius: »Om elektriska induktions- och disjunktionsströmmar» 

 Öfv. af K. Vet.-Akad. Förh. 1883, N:o 6, sid. 25. 



