142 MEBIUS, ELEKTRISKA GNISTAN I VÄTSKOR. 



således med större motstånd, den andra ett vätskelager af högre 

 temperatur således med mindre motstånd. Enligt Ohmska lagen 

 blir derföre, då den elektromotoriska kraften är densamma i 

 båda, den förres intensitet mindre än den senares, och följakt- 

 ligen måste, då båda omedelbart efter hvarandra genomgå gal- 

 vanometern, det resulterande utslaget gå i den direkta strömmens 

 led, således i urladdningsströmmens, och alltså öka det definitiva 

 utslaget. Lika som uti den första oscillationen så kommer äfven 

 uti den andra och alla följande temperaturen i gnistkanalen vid 

 oscillationens början vara lägre än mot dess slut eller åtminstone 

 ej högre, ehuru differensen mellan begynnelse- och sluttemperatu- 

 rerna ej kan vara så stor som vid den första. Detta är en na- 

 turlig följd deraf, att, om allting i gnistan försiggår på samma 

 sätt som någonstädes i en vanlig ström, den utvecklade värme- 

 mängden växer med tiden för strömmens fortvaro, och då vät- 

 skornas ledningsförmåga för värme är mycket liten, kan tempe- 

 raturen ej hinna att synnerligt hastigt utjemna sig. De ström- 

 ningar, som blifva en följd af uppvärmningen, torde helt och 

 hållet kunna negligeras. Man skulle kunna tänka sig, att genom 

 dem det i oscillationen uppvärmda vätskelagret under en följande 

 ersatts med ett kallare, men denna förflyttning kan under den 

 lilla oscillationstiden, som i allmänhet mätes med en eller annan 

 hundratusendel af en sekund, ej uppgå till någon nämvärd stor- 

 lek, utan har endast till följd en obetydlig förskjutning af gnist- 

 kanalen. 



Vid den andra oscillationen bör derföre likasom i den för- 

 sta den direkta extraströmmen vara intensivare än den inversa, 

 och det af båda förorsakade utslaget gå i samma led, som den 

 andra oscillationen sjelf, och alltså minska det definitiva utslaget. 

 Denna minskning kan dock ej vara lika stor som förökningen i 

 utslaget genom exstraströmmarne i första oscillationen. Dels 

 kan skilnaden i de båda extraströmmarnes intensitet ej vara 

 så stor vid andra oscillationen som vid den första, dels äro deras 

 verkliga intensitet mycket mindre än vid första oscillationen, ty 

 hela den elektricitetsmängd, som strömmar i första oscillationen, 



