ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1885, N:0 6. 143 



är först och främst större än hela den elektricitetsmängd, som 

 rör sig i den andra, och för det andra går större delen af första 

 oscillationen, enligt Herr Billberghs åsigt, genom galvanome- 

 tern, under det större delen af den andra går genom gnistan, 

 och således blir Induktionen, som är proportionel med förändrin- 

 gen i strömstyrkan, betydligt större i förra än i senare fallet, 

 aldrahelst tiden för induktionen är densamma i båda fallen. 



Induktionsströmmarne i de båda första oscillationerna hafva 

 således till följd en ökning i utslaget. Om de följande oscilla- 

 tionernas induktionsströmmar ej rent af kunna försummas, så 

 kommer man genom samma resonneraang till den slutsats, att 

 uti hvarje följande par af oscillationer induktionsströmmarne bi- 

 draga att öka det definitiva utslaget. Nu visa emellertid expe- 

 rimenten, att induktionsströmmarne högst väsentligt förminska 

 utslaget. Deraf följer, antingen att föregående deduktion är 

 oriktig, eller ock att sjelfva utgångspunkten är origtig, nämligen 

 att den oscillerande urladdningen och uppvärmningen äro de huf- 

 vudsakliga faktorerna vid ifrågavarande fenomen. 



Den föregående deduktionen förutsätter, att temperaturen 

 växer under den första oscillationens duration. Skulle man utgå 

 från induktionsströmmarnes egenskap att nedsätta strömstyrkan 

 såsom ett faktum och tänker sig gnistan såsom en vanlig ledare, 

 måste man antaga, att temperaturen vore högre under den första 

 induktionsströmmens fortvaro än under den senares, eller med 

 andra ord, enär medelmotståndet i förra fallet är mindre än i 

 senare, så måste man antaga medeltemperaturen i förra fallet 

 högre än i senare. 



Man hade då att tänka sig saken ungefär sålunda: I förra 

 fallet adderas induktionsströmmen till urladdningsströmmen, i 

 senare fallet subtraheras han från urladdningsströmmen i gni- 

 stan; intensiteten är således mycket betydligare i oscillationens 

 början än mot dess slut. En betydligare värmemängd kommer 

 då att utvecklas i gnistans början än på samma tid mot gnistans 

 slut, och detta har till följd, att den alstrade värmemängden ej 

 räcker till att ersätta den, som på samma tid förloras genom 



