ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 188 5, NiO 6. 171 



genomgångarne äro ungefär af samma tydlighet, måhända den 

 efter c något fullkomligare. 



Utom de tre anförda ytorna uppträder å dessa kristaller 

 någongång ytan k såsom en smal afstympning af kanten c : a. 

 Samtliga ytorna äro vanligen så rå och svagt glänsande, att 

 några brukbara mätningar å dem icke kunna erhållas. Kri- 

 stallerna äro i regeln små, blott några få millimeter i utsträck- 

 ning. De äro icke sä klart röda som de vanligare typerna utan 

 färgen stöter något i grått. 



Kristallerna af denna rodonittypus härstamma från Lång- 

 ban, der de förekomma på med kalkspat fyllda sprickor. Efter 

 kalkspatens bortetsande framträder mineralet såsom ganska rika 

 kristalldruser. Fullt typiskt utbildad rodonit af denna form 

 måtte dock vara ganska sällsynt, då jag icke lyckats öfver- 

 komma mer än en enda stuff deraf. 



2. Prismntisk tijpm (fig. 2, 3, 4, tafl. XVII). 



Det synes hafva varit kristaller uteslutande af denna typus 

 som varit föremål för föregående undersökningar. Åtminstone 

 afse teckningarne till såväl Daubers, Gregs och Kokscha- 

 ROWS som delvis äfven Sjögrens afhandlingar här afsedda ut- 

 vecklingsform hos rodoniten. Ytorna äro de 7 i handböckerna 

 upptagna nemligen: 



c, h, (f, k, n, s oeh o. 



Ytan c är alltid starkt utvecklad, ofta den mest förher- 

 skande i hela kombinationen. Stundom är den streckad paral- 

 lelt med kanten c: a. Den är föröfrigt alltid kristallens mest 

 glänsande yta och ofta förmärkes å densamma ett vackert perle- 

 morartadt skimmer. 



Ytan b står i de vanligaste fallen något efter föregående 

 såväl i utsträckning som glans. Stundom förekommer äfven å 

 denna yta en svag perlemorglans, men i en del andra tillfällen 

 är den nästan matt. 



Basis är alltid jämn och glänsande ehuru temligen variabel 

 till utsträcknins. 



