ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖUHANDLINGAR 1885, N:0 7, 79 



satserna har jag äfven undersökt, huru svaflets och haloidernas 

 föreningar i detta fall te sig. Att anföra de för dem erhållna 

 tabellerna anser jag emellertid ej vara skäl, alldenstund befogade 

 anmärkningar kunna riktas mot deras fullständighet på veten- 

 skapens nuvarande ståndpunkt. Så mycket är i alla fall sä- 

 kert, att 



antalet föreningar mellan de olika elementen och S eller Cl 

 är en periodisk funktion af atomvigten, 

 och vidare att 



maximiantalet sulfder inträffar för högre värden på atom- 

 vigten än motsvarande niaximiantal oxider. 



Hvad detta sista angår, är det tillräckligt att påminna om 

 alkalimetallernås svafvelföreniTigar af formen RoS, R2^2' ^^2^3' 

 R0S4, R^^ö — ^'^^ (Nfl*) ända till (NH4)2S7 — och de när- 

 mast dem följande hos Mg, Ca, Sr, Ba med 1, 4, 5 atomer S 

 på en atom af metallen, vid Mg och Ba äfven 3 S. Maximum 

 ligger således i grupp I i st. f. i grupp VII af föregående udda 

 rad. På samma sätt synas maxima vid slutet af de jemna ra- 

 derna vara flyttade till grupp VIII, der Fe och Co, Pd, Ir och 

 Pt ega största antalet kända sultider. Härigenom kommer man 

 fram till eller på andra sidan om de gifna noderna, hvarigenom 

 de svårigheter, som den vid oxiderna iakttagna förskjutningen 

 syntes erbjuda, måste anses såsom väsendtligen undanröjda. 



§5. 



Då den ofvan framstälda öfverensstämmelsen mellan oxi- 

 dernas antal och amplituden hos atomernas periodiska rörelser 

 ixike gerna kan antagas vara tillfällig, framträder närmast den 

 frågan, huru sambandet dem emellan bör tänkas. 



En jemförelse med förhållandena hos vibrerande elastiska 

 fluida torde härvid kunna gifva någon ledning. Rörelsen t. ex. 

 hos luftpelaren i en orgelpipa beror dels på dess form och di- 

 mensioner, dels på den kraft, hvarigenom rörelsen frambringas. 

 Genom att öka anblåsningens styrka kan man lätt åstadkomma 

 att klansens högre toner successive erhålla maximum af inten- 



