(iFvuRSKrr w k. vktknsk.-akau. F()Rhandlin(;ak i s8 5, ^':o 7. 127 



För att nu kunna draga några slutsatser af de sifiVor, som 

 innehållas i föregående tabeller, är det nödigt att skilja dessa i 

 trenne grupper. 



Till första gruppen fiuv» vi da tabl). 1 ocli 11, som angå de 

 rena metallerna vismut ocli tenn. Kol. 4, som innehåller difte- 

 re)iserna mellan 2 konsekutiva värden pa motståndet, visar, att 

 dessa differenser äro tillräckligt sma för att ivunna vara för- 

 orsakade af temperaturvariationer och observationsfel. Reducerar 

 man de funna väi-dena till 20' medels eqv. (6) under anta- 

 gande af 



a = 0,ooü;57, 



ß = 0,00352 (för vismut), 

 /j = 0,004 03 (för tenn), 

 så erhållas värdena i kol. 5. Dessa äro så nära lika hvar- 

 andra, att deras afvikelser från medelvärdet, som angifvas i kol. 

 (i, kunna anses ligga inom gränserna för observationsfelen. Häraf 

 kan då dragas den slutsatsen, att dessa båda metaller i rent 

 tillstånd ej undergå några eller åtminstone ytterst ringa för- 

 ändringar i ledningsmotstånd med tiden, efter det de varit i 

 smält tillstand. 



Till andra gruppen höra tabb. 4 — 10. Kol. 4 i dessa visar, 

 att differenserna mellan två konsekutiva värden äro alldeles för 

 stora för att kunna förklaras vare sig af observationsfel eller 

 temperaturvariationer. De gå också alla utan undantag åt ett 

 och samma hall och detta sa väl vid fallande som vid stigande 

 temperatur. Häraf synes, att dessa legeringars ledningsmotstånd 

 så småningom aftager under tiden efter det de varit smälta, 

 hvilket är den ena af de satser, som herr Sundell anfört. T 

 dessa fall kan man alltså anse ledningsmotståndet för en funk- 

 tion af tiden efter stelnandet. Betecknas denna med / har man 

 alltså 



Det har ej lyckats mig att framställa en någorlunda enkel sådan 

 funktion, som med tillräcklig noggrannhet ätergifver de iakt- 

 tagna värdena jiå .a/. Så mycket torde man det oaktadt, med 



