170 ISBERG, GALVAN.-BESTÄMN. AF ELAST. -GRÄNS M. M. HOS JERNTRAD. 



nyssnämda gräns anföres, att de med W betecknade punkterna 

 utmärka den WERTHEiM'ska elasticitetsgränsen, beräknad under 

 det antagandet, att träden genom upprepade sträckningar kan 

 göras fullt elastisk (se nedan). 



Då från de erhållna totala förlängningarna de så beräknade 

 elastiska förlängningarna fråndragits, och den uppkomna diffe- 

 rensen uppgått till eller föga öfverstigit 0,2 livarf, har jag an- 

 sett den WERTHEiM'ska gränsen vara tillräckligt nära funnen, 

 för att kunna göra den jemförelse, som enligt sakens natur en- 

 dast kan blifva approximativ. 



De med enkel cirkel betecknade punkterna äro de belast- 

 ningar, för hvilka galvanometerns utslag börja aftaga. 



De med 2 cirklar äter, äro de punkter, för hvilka galvauo- 

 meternålen antingen förblir orörlig eller sådana, der hon efter 

 1 eller 2 skaldelars utslag åt ena sidan gjort lika stort utslag 

 åt den andra (indifferenta punkten). Några af dessa punkter 

 äro medeltal mellan 2:ne utslag, af hvilka det ena då varit 

 positivt och det andra negativt. Belastningen har nämligen icke 

 alltid kunnat så afpassas, att icke utslagen från att hafva varit 

 positiva för en följande blifvit negativa. Med + och — äro i 

 sådant fall de punkter betecknade, som blifvit observerade. 

 Med X äro slutligen alla observerade punkter betecknade, hva- 

 dan man af dem har en ledning vid bedömandet af den nog- 

 grannhet, hvarmed kurvan sluter sig till observationerna. Ut- 

 seendet af kurvan mellan sista observationen och brottbelast- 

 ningen måste tydligen blifva mycket godtycklig, och denna delen 

 af henne har derför blifvit blott prickad. 



Om trådarnes kolhalt samt det antal dragningar, de under- 

 gått, lemnar planschen upplysning. 



Det nämdes förut att den WERTHEiM'ska elasticitetsgränsen 

 blifvit beräknad under den förutsättning, att tråden genom upp- 

 repade sträckningar kan göras fullt elastisk. 



Att så är förhållandet, synes mig nämligen framgå af de 

 erhållna resultaten. Det är visserligen styrkt (se de förut an- 

 förda afhandlingarna af herrar Styffe och Thalén), att vid 



