ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAl). FÖRHANDLINGAR 1890, N:0 6. 309 



I procent: 





Beräknadt : 







Funnet: 











1. 



2. 



3. 



Pt, 



778 



59,7 5 



59,37 



59,47 



— 



Ni2 



168 



12,90 



— 



— 



13,02 



(SOo), 



256 



19,66 



— 



19,9 1 



— 



0, + H. 



.6 100 



7,69 



— 



— 



— 



1302 100,00. 



För att utröna om föreningen egde ofvanstående konstitution 

 löstes den i vatten, silfvernitrat tillsattes, så länge fällning er- 

 hölls, då en hvit, i vatten olöslig fällning uppstod, som visade 

 sig vara identisk med det af Lang framstälda dubbelsulfitet 

 Ag2Pt(S03Ag)4 (0,3670 gr. gaf vid glödgning 0,2633 gr. Ag + Pt 

 motsv. 71,74 % ber. 72,47). I raoderluten erhölls efter tillsats 

 af klorvätesyra platodiaininklorid. Saltet är antagligen iden- 

 tiskt med det som Peyrone^) erhållit af platodiaininklorid och 

 ammoniunisulfit, möjligen äfven med det Cleve-) erhållit af surt 

 natriumsulfit och platodiaininklorid, ehuru saltet enligt uppgift 

 innehåller blott 2 mol. kristallvatten, hvilket dock synes bero 

 därpå, att saltet före analysen torkats vid 100° och därefter 

 analyserats utan direkt vattenbestämning. 



Svafvelsyrligheten verkar således starkt reducerande på di- 

 platindiaminföreningar och öfverför dem till salter af plato- 

 diamin. Stundom kan reduktionen gå så långt, att själfva 

 amraoniakgrupperna aflägsnas såsom i ofvanstående dubbelsulfit. 

 Ett liknande förhållande har Cleve^) påvisat ega rum vid dess 

 inverkan på kloronitratet af den Gros'ska basen, då äfven ett 

 salt af platodiamin bildas. 



') Ann. der Ch. und Pharm. Bd. 61. p. 180. 



^) Om ammoniakaliska platinaföreningar, Upsala, Vet. Soc. Acta 1866, p. 34 



3) 5, » j. > p. 81. 



