49 



vandsbredder var at finde, søgte Arten ogsaa disse, og her saas 

 vadende eller svømmende Fugle søgende dyrisk Føde. Ved Bred- 

 derne af det salte Vand viste de Islandske Ryler sig ligesom de 

 øvrige Vadere aldrig paa denne Aarstid. Efterhaanden som større 

 Strækninger af de lavere liggende Fjældsletter blottedes for Sne, 

 var Arten hyppigst at træffe her paa dens egentlige Yngledo- 

 mæne, om end den endnu i nogen Tid flittigt besøgte de med 

 Halvgræsser og anden Vegetation yppigt bevoksede Moser og Kær. 



Ejendommelig for Arten er dens urolige Væsen. De statio- 

 nære Fuglepar strejfer daglig viden om i Terrainet ikke alene 

 for at søge Næring, men ogsaa, som det synes, for deres For- 

 nøjelses Skyld. Deres store Flyveevne sætter dem jo uden Van- 

 skelighed i Stand dertil. Under lynsnar, høj Flugt aflægger de 

 Besøg snart hist, snart her. Ofte saa jeg dem lægge Vejen Nord 

 paa højt over Fjældtoppene eller mod Syd langt ud over Fjord- 

 isen, hvorfra de atter kort Tid efter vendte tilbage. 



I højere Grad end de andre Vadere holder Arten sig straks 

 strængt parvis sammen, og Undersøgelser af Kønsorganerne hos 

 Fugle, skudte umiddelbart efter Ankomsten, godtgjorde ogsaa ty- 

 deligt, at Yngletiden var nær forestaaende. Hannernes Sædstokke 

 var overordentlig opsvulmede, og i Hunnernes Æggestokke fandt 

 jeg Æg, der var relativt betydeligt større end hos de andre Vadere. 



Faa Timer efter Ankomsten fyldte Hannernes Parringstoner 

 overalt Luften. 



Fra den snedækkede Jord hæver Hannen sig pludseligt med 

 hurtige og korte Vingeslag og stiger under de skønneste Fløjte- 

 toner i en skraa Linie umaadelig højt til Vejrs, oftest højere end 

 den kan følges med det blotte Øje. I store Kredse svirrer den der- 

 efter paa stærkt vibrerende Vinger om i den frostrene J^uft, fra 

 hvilken dens melodiske, vidt lydende Fløjten toner ud over Land- 

 skabet og ægger andre Artsfællers Livsglæde. Snart lyder Sangen 

 fjærnere eller nærmere fra 3 — 4 forskellige Hanners Struber. Paa 

 stive, stærkt nedadsænkede Vinger og med udbredte Halefjer 

 kaster Fuglen sig nu og da langsomt og skraat ned efter for 

 atter under stedse hurtigere dirrende Vingebevægelser at gøre sig 

 usynlig i de højere Luftregioner. Kun under enkelte bestemte 

 Flugtstillinger og, naar det stærke Sollys falder paa Fuglens gyl- 

 denfarvede Bryst eller lyse Vinger, lykkes det Beskueren, vejledet 

 af den vedholdende Fløjten, momentvis at faa Øje paa Fuglen. 

 Efterhaanden som denne i stigende Affekt forcerer Vingernes 



4 



