50 



krampagtige Vibreren, slaar Sangen over i enkelte hurtigt paa 

 hinanden følgende og stedse dybere lydende Strofer, der endelig 

 helt forstummer samtidig med, at Fuglen paa stive, stærkt opad 

 bøjede Vinger daler ned paa Jorden. 



I mere end en Maaned høres denne skønne Parringssang 

 overalt paa Ynglepladserne og giver den ellers saa øde og stille 

 Natur sit oplivende Præg. 



Paa visse Stadier minder den noget om det fløjtende Lokke- 

 signal af Storspoven, men varierer efter Fuglens Sindsstemning 

 iøvrigt saa meget, at den vanskeligt lader sig gengive eller sam- 

 menligne. 



Vedføjede Noder angiver paa det nærmeste det Thema, om- 

 kring hvilket Sangen varierer. 



Tringa canutuft's Parringssang. 



Til sine Parringskoncerter vælger Fuglen fortrinsvis Efter- 

 middagstimer med klart, stille Vejr. Dog lader den sig ogsaa 

 høre paa alle andre Tider af Døgnet; selv under heftige Snebyger 

 og ved Midnatstid har jeg hørt den. Selve Parringsakten lykkedes 

 det mig aldrig at iagttage. 



Ogsaa af enligt flyvende Hanner, der, efter deres retlinede 

 Flugt og øvrige Adfærd at dømme, var paa Vandring videre 

 Nord efter, hørte jeg de første Dage af Juni Fløjtetoner, der vel 

 lød som Begyndelsen af Parringssangen, men mere lidenskabsløst 

 og nærmest var at opfatte som Lokketoner. Artens egentlige Lokke- 

 skrig er kort og snerrende og lyder ens hos begge Køn. Hannen 

 er i Parringstiden stridbar og ufordragelig over for Artsfæller og 

 andre mindre Fugle, der viser sig inden for dens Enemærker. 

 Med et kort Skrig flyver den op og forfølger paa det heftigste 

 den paagældende Fugl, ofte saa langt, at jeg end ikke gennem 

 Kikkerten kunde følge dem. Kort Tid derefter vendte den tilbage 

 ivrigt fløjtende, og sejrsstolt kredsende nogle Gange rundt dalede 

 den atter ned ved sin Mage. Ogsaa Kjover saa jeg den forfølge. 



