13 



Undtagelser nær for længst udtørrede, og de faa tilbageblevne 

 Efternølere af Vadefugle — sent udviklede eller syge Individer — 

 førte en kummerlig Tilværelse paa de frosne Strandbredder og 

 endte vel i de fleste Tilfælde som et let Bytte for Jagtfalken, 

 hvis Efteraarstræk just nu var paa sit højeste. Store Skarer af 

 Snespurve strejfede om paa Sletterne især langs Kysten, hvor 

 enkelte mindre Rypeflokke ogsaa nu og da lod sig se, efter at 

 de havde forladt deres Sommeropholdssteder til Fjælds dybere 

 inde i Landet. Paa Bugter og Fjorde var det aabne Vand endnu 

 dominerende, og her saa jeg daglig nogle Graamaager — gamle 

 Fugle ledsagede af deres nylig udfløjne Unger. Ogsaa Smaa- 

 flokke af unge Ederfugle og Havliter traf jeg her ude. Lom- 

 merne trak bort allerede ved Maanedens Begyndelse. 



I Slutningen af September var aabent Vand næsten intet 

 Steds at finde, og de sidste Søfugle forlod — øjensynligt højst 

 nødigt — Egnen. Falkens Træk ophørte og afløstes for en Del 

 af Sneuglens. Enkelte Smaaflokke af Snespurve, nogle Ryper 

 og Ravne udgjorde iøvrigt Resten af Sommerens rige Fugleliv. 



Med Oktober holdt Vinteren atter sit Indtog medførende 

 barsk Kulde og enkelte Snestorme. Endnu i Maanedens første 

 Dage kunde jeg paa mine Vandringer møde en enlig, sørgmo- 

 digt kvidrende Snespurv. Snart var ogsaa denne forsvunden; 

 kun Rype, Ravn og Sneugle formaaede at holde Stand med Solen. 

 En af de allersidste Dage af Oktober tog denne sin Afsked, og 

 med Lyset flygtede de sidste Fugle. 



Medens Kulden i November stedste blev føleligere, voksede 

 Nedbøren betydeligt. 



De Iagttagelser over Landpattedyr og Fugle, jeg i Aaret 1907 

 havde Lejlighed til at gøre — sammenholdte med mine Erfa- 

 ringer fra Eftersommeren 1906 og Sommeren 1908, taler for, at 

 Vinteren 1906 — 07 maa have været usædvanlig ugunstig for ad- 

 skillige højere Dyreformer, navnlig over for saadanne, for hvem 

 en ikke altfor lav Temperatur, en rig Efteraarsnedbør eller et 

 normalt Isopbrud spiller en afgørende Rolle. 



Jeg skal herefter kortelig omtale nogle Iagttagelser over de 

 Fugle, hvis Yngel helt eller til Dels er afhængig af normalt Is- 

 opbrud, nemlig begge Ederfuglearter, Havliten, Graamaagen og 

 Ternen. Af samtlige nævnte Arter traf jeg i August 1906 Unger 

 i relativt stort Antal. Jeg havde i det hele taget Indtryk af, at 

 alle disse Søfugle den paagældende Sommer befandt sig vel, fandt 



