84 



samle Æg, og som ret afgjort havde plyndret de 7 Ismaagereder, 

 ogsaa har borttaget Æggene fra den ene Sabinemaagerede er jo 

 ingenlunde udelukket. De to Maager var vedblivende yderst 

 forsigtige, og først efter en Times Forløb lykkedes det mig at 

 nedlægge dem. Ogsaa disse — Han og Hun — havde stærkt 

 udprægede Rugepletter. 



Forinden vi forlod Øen fotograferede jeg den fundne Rede 

 med Æg. Fn Mængde Ternereder fandtes rundt om i umiddelbar 

 Nærhed af Sabinemaagerederne. Sabinemaagens Rede ligner 

 meget Havternens. Den er dog lidt større og indeholder faa visne 

 Kviste af Polarpil og grovere Stængelstykker af fjorgamle Græs- 

 vækster. I det hele synes der anvendt lidt mere Omhu med 

 denne Rede end med Ternens, der her oppe næsten altid er 

 fuldstændigt blottet for Redemateriale. Ikke langt fra de to 

 nævnte Maagereder fandt jeg omsider en tredie, som jeg mente 

 at kunne tyde som en gammel Rede af samme Art. 



Det kunde jo nok tænkes, at Sabinemaager ogsaa i tidligere 

 Aar har benyttet „Lokaliteten her som Redeplads. 



I Sommeren 1907 gæstede jeg gentagne Gange »Renskæret« 

 og opholdt mig dels her, dels paa den nærliggende KHppeø 

 »Maroussia« fra 13 — 17 Juli. Hverken Terner eller Ismaager 

 ynglede denne Sommer paa disse Øer. Dette skyldtes Aarets 

 højest ugunstige Isforhold, hvad der afgjort ogsaa vilde have 

 afholdt Sabinemaagerne fra at yngle, selv om de ellers som Regel 

 ruger paa Renskæret. At Sabinemaagerne lige saa lidt som Is- 

 maagerne lod sig til Syne i Sommeren 1907 lader sig jo herved 

 forklare. Renskæret er en lille, langstrakt, stenet og med lavere 

 Klipper isprængt 0, hvis Østside grænser ud til Storisen. Vege- 

 tationen er paa de fleste Steder yderst fattig. Øens Nordende, 

 paa hvilken Sabinemaagerne ynglede, er gold med stenet Grus 

 og næsten flad. Rederne var anlagte ca. 25 Meter fra Vandet. 



Det er ret vanskeligt at skelne den flyvende Sabinemaage fra 

 Havternen under Forhold, hvor denne sidste er saa dominerende 

 i Antal. Det bedste Skelnemærke er Maagens sorte Svingfjer, 

 der under visse Flugtstillinger tydeligt træder frem. Efter Stør- 

 relsen skelner man vanskeligt de to P'uglearter fra hinanden, og 

 Hovedets forskellige Farve er ej heller iøjnefaldende. 



Ved Dissektionen af de skudte Sabinemaager fandt jeg i den 

 ene Fugls Mave enkelte, smaa Blækspruttekæber; de to andre 

 Maver var tomme. 



