120 

 OM MÆRKNING AF HEJRER (ARDEA CINEREA). 



AF 



G. RENDTORFF. 



En højst interessant Fugl, som jeg i Foraaret 1910 sammen 

 med stud, art. S. Saxtorph og stud. med, G. Begtrup mærkede over 

 et halvt Hundrede af paa to Dage, er Hejren (Ardea cinerea). 

 Den bygger som bekendt sine Reder i Kolonier i Skove nær 

 Vand. Den Koloni, vi besøgte, og som ovennævnte Saxtorph 

 havde vist mig, var i en mindre Egeskov med ret høje slanke 

 Egetræer, Mellem disse voksede en Underskov af Bøgetræer, 

 der næsten skjulte Hejrerederne neden fra, saa man daarligt 

 kunde se dem, naar Bøgen var sprunget ud. 



Vi slæbte rundt med en umaadelig Brandstige, da det vilde 

 have været den rene Ødelæggelse for vort Tøj og vore Kræfter, 

 om vi skulde have klatret op i alle de Træer, hvis Bark var 

 som kalket (i hvert Fald højere oppe) af Hejrernes Ekskrementer 

 og desuden stærkt overgroet med Mos. Selv naar vi satte Sti- 

 gen til, var der ofte anselige Stykker at klatre, og de smaa 

 Kviste, vi greb fat i, var for en stor Del raadne, antagehg paa 

 Grund af Kalkningen. Rederne var af alle Størrelser, lige fra 

 store Storkereder til Skovduereder. 



I nogle kunde man neden fra se Æggene gennem Reden. 

 Desværre var de næsten alle anbragt meget yderhgt oppe i Top- 

 pen, saa de tynde Grene, der bar dem, daarligt kunde bære os 

 med, men det gik jo dog. 



Kuldene var meget forskeUigt udviklede. I nogle Reder var 

 Ungerne saa store, at enkelte vovede at springe ud fra Reden. 

 En af disse slog sig ihjel, en anden løb bort, medens en tredie 

 blev fanget og fotograferet (se hosstaaende Fotografi), for senere 

 at blive sat op paa en stor Gren. 



I overordentlig mange af Rederne var der imidlertid endnu 

 kun de smukke blaagrønne Æg. Seks Æg i en Rede var ingen- 

 lunde ualmindeligt, ligesom vi fandt Reder med seks store Unger. 

 Der var paa den anden Side ogsaa Reder med kun én Unge 

 eller ét Æg. 



Ved vor Ankomst til Kolonien, som vi før havde besøgt, let- 

 tede de fleste voksne Hejrer og fløj bort. Mange blev dog lig- 

 gende at ruge. De gamle udstødte de ejendommelige hæse Skrig, 



