121 



der minder om Gaaseskrig, da de fløj bort, og de forladte Unger 

 stemte straks i med en uafbrudt Kaglen. Det lød grangiveligt 

 som en stor Flok Sjaggere. 



Midt i Kolonien fandt vi flere Kragereder, der dog ikke sad 

 nær saa højt oppe i Træerne. Medens vi mærkede, kom der 

 stadig spejdende Hejrer flyvende ude fra Flokken ind over os. 

 De udstødte de sædvanlige even- 

 tyrlige Skrig, ved hvilke man uvil- 

 kaarlig føler sig hensat til Do- 

 brudscha eller et lignende Sted. 



En Ting, som man særlig læg- 

 ger Mærke til ved Hejreungerne, 

 er deres stærkt gule Øjne (Iris), 

 der meget minder om Fiskeøjne. 

 Som allerede omtalt, satte flere af 

 Ungerne sig kraftigt til Modværge. 

 Naar vi arbejdede i et Træ, stod 

 der gerne nogle i et Nabotræ og 

 udslyngede Forbandelser mod os. 

 Kom man saa op til disse arrige, 

 kunde de blive saa ophidsede, at 

 de kastede store Boller af Fiske- 

 rester op, og samtidig oversprøj- 

 tede de hverandre. Reden, Klædet 

 (som vi brugte til at kaste over 

 deres Hoveder for at bringe dem 

 til Ro) og os med deres væmme- 

 lige Kalkekskrementer. 



Den sidste Aften efter endt Dag- 

 værk satte vi os ned paa Lur paa en Træstub. Vi fik da den 

 ekstra Nydelse at se de gamle komme hjem og fodre Ungerne. 

 Det kan nok være, der var Glæde og Vingebasken rundt om i 

 de mange Familier, Kaglingen var næsten øredøvende. 



Arbejdet med at faa fat i Ungerne og mærke dem var meget 

 anstrængende, men til Gengæld interessant, og vi var enige om, 

 at der sikkert ikke er nogen Jæger, der har nydt sin medbragte 

 Mad bedre, end vi gjorde de Dage, naar vi holdt Hvil efter 

 først at have faaet et forfriskende Bad i den nærliggende Sø. 



s. Saxlorph med en omtrent flyvefærdig 

 Hejreunge. Ringen ses om højre Ben. 

 "/-, 10. G. Rendlorff fot. 



