129 



holder jo fortrinsvis til ved Nyplantninger og i Ungskov. Derfor 

 maaske har Musvaagen sine Steder temmelig længe holdt sig 

 nogenlunde uforandret i Antal eller dog kun i langsom Tilbage- 

 gang, og muligvis er den pludselige stærke Nedgang i Antal, 

 som jeg i Fjor mente at kunne konstatere for Nordsjællands 

 Vedkommende, kun rent forbigaacnde; mulig Fuglene i Fjor har 

 været paa Redestedet, men af en eller anden Grund har undladt 

 at yngle. Adskilligt kunde tyde derpaa. Hvor jeg saaledes i Fjor 

 var ved Rederne baade i Marts og Maj, var der flere Steder, hvor 

 Rederne var imder Udbedring i Marts, men i Maj var de for- 

 ladte, og alt tydede paa, at Træerne ikke havde været bestegne. 



Jeg har hele Tiden ladet Hvepsevaagen, de smaa Falke og 

 Spurvehøgen uomtalt, og for disses Vedkommende tror jeg ikke, 

 man kan tale om Aftagen, tværtimod. Grundene til Forskellig- 

 heden ere ogsaa lette at se. 



Hvad Hvepsevaagen angaar, saa kommer den jo meget sent, 

 naar Røgen er grøn, den flyver sjeldent udenfor Skoven, er stil- 

 færdig og rolig ved Redestedet. Reden, der findes i Toppen af 

 de grønne Træer, bliver næsten altid og da daglig pyntet med 

 friskt Grønt, og den er derfor særlig vanskelig at opdage; den 

 blæser ofte ned om Efteraaret, løst og svagt bygget som den er, 

 saa der er sjeldent ret meget at se af Reden om P'oraaret, inden 

 Bladene er sprunget ud. Heller ikke ynder Hvepsevaagen særlig 

 Højskov, blot der findes høje tætte Træer over 10 — 12 Alens 

 Underskov. Ikke faa, selv ældre, Ornithologer kender daarligt 

 nok Hvepsevaagen fra Redestedet, skjult og stille som den hol- 

 der sig, og dog findes den i hvert Fald i Nordsjælland næsten 

 i enhver større Skov. Desværre, bliver jo ikke faa skudt paa 

 Trækket for Duehøge; dette i Forbindelse med, at den kun 

 lægger 2 Æg, er vist ogsaa tilstrækkelig Aarsag til, at Hvepse- 

 vaagernes Antal ikke stiger særligt. Selv har jeg kun i to Aar 

 kendt noget rigtigt til Hvepsevaagen, men hvor jeg har søgt den, 

 har jeg i Reglen ogsaa fundet den. 



De smaa Falke, Taarnfalk og Lærkefalk, tager utvivlsomt til. 

 Deres ringe Størrelse og større Hurtighed bidrager dertil. Jægerne 

 anser dem næppe (or særlig farlige for Vildtet, agter derfor ikke 

 saa meget paa dem. Deres Reder kan være meget vanskelige at 

 se, særlig Lærkefalkens, undgaar derfor ogsaa ofte Ægsamlernes 

 Opmærksomhed. Det er ikke enhver, der faar Øje paa en Lærke- 

 falk, der forlader eller sætter sig paa Reden; den flyver til og 



