130 



fra Reden som et Lyn, og først et Stykke borte giver den sig 

 til at skrige. Jeg har selv, sammen med min fleraarige Led- 

 sager paa mine Ekskursioner, Hr. Joh. P. Nørgaard, prøvet det: 

 Vi laa en Dag skjult i Bøgekrat, hver paa sin Side af Redetræet, 

 ca. 20 Alen fra dette. Jeg havde set Falken flyve fra Reden, 

 der sad i ca. 15 Alens Højde. Vi laa der i 20 Minutter uden 

 at vende Øjnene fra Træet og dets Omgivelser. Jeg blev tilsidst 

 træt af at vente og gik hen og bankede paa Træet; da fløj Fal- 

 ken fra Reden igen. Trods al anvendt Opmærksomhed havde 

 vi ikke set den gaa paa Reden. En anden Falk jagede jeg 

 samme Dag fra Reden 4 Gange, inden jeg opdagede, hvor Reden 

 sad. Paa omtrent alle egnede Steder, hvor jeg har søgt efter 

 Falkens Reder, har jeg fundet dem. Jeg noterede mig i Vin 

 teren 1908—09 ni Steder som egnede til Redebygning for Lærke- 

 falk; i Juni var der ynglende Par paa de 7. — At Skovene 

 tyndes ud, generer ikke Falkene, tværtimod. Den nye Opvækst 

 giver Plads til mange Mus til Taarnfalken, Smaafugle til Lærke- 

 falken. 



Spurvehøgen endelig holder sig vel nogenlunde konstant i 

 Antal, trods Efterstræbelser, trods stadig Hængen ved det engang 

 valgte Redested. Hadet er den som Duehøgen, med hvor god 

 Grund skal jeg ikke her komme ind paa. Men alle Jægere er 

 paa Nakken af den, og dog holder den sig; den er hurtig og 

 snu, forstaar som ingen anden Rovfugl at dække sig, flyver 

 sjeldent over aaben Mark, og den flyver da altid meget lavt. At 

 faa frit Skud til en Spurvehøg hænder ikke hver Dag. Reden 

 er absolut ikke skjult, ret stor og aabent anbragt, helst faa Alen 

 fra en ikke for stærkt befærdet Skovvej, men den falder godt 

 sammen med Omgivelserne. — Tager man de friske Æg fra 

 Spurvehøgen, lægger den i Reglen Æg igen i en anden Rede, 

 og den anden Rede findes sjeldent saa let som den første. I 

 Reglen er den bedre skjult, er meget mindre og bestaar ofte kun 

 af en gammel Duerede. Til alt dette kommer, at Spurvehøgen 

 som Taarnfalken faar forholdsvis mange Unger. 



Inden jeg slutter, og jeg haaber ikke, at jeg har trættet dem 

 for meget, mine Damer og Herrer, maa jeg have Lov til at ud- 

 tale Ønsket om, at det maa gaa op for alle Foreningens Med- 

 lemmer, at Rovfuglene bør vi vise Skaansomhed, saafremt vi 

 ikke vil se noget af det forsvinde, som gav Skoven Liv og 

 bragte Afveksling. Bedst var det, om Naturens Husholdning fik 



