131 



Lov at gaa sin egen Gang, men det er nu ikke gørligt her i 

 Landet, saalidt som i andre Lande, hvor Skovene drives ratio- 

 nelt. Vi maa derfor træde understøttende til, hvor vi kan, og 

 hvis det, jeg har sagt i Aften, kunde bidrage til hos en og anden 

 at vække Lysten til at hjælpe med her, saa har jeg naaet, hvad 

 jeg har tilsigtet med dette lille Foredrag. 



OM STORE ROVFUGLEKULD I 1910. 



AF 



JOH. P. NØRGAARD. 



Naar man første Gang hører den Paastand fremført, at et 

 rigt Oldenaar vil bevirke en større Formering af Rovfuglene det 

 kommende Aar, studser man uvilkaarlig, idet man ikke rigtig 

 kan faa det til at rime sammen, at Olden, der jo ikke er Rov- 

 fugleføde, skulde have nogen Indflydelse paa disses Formerings- 

 evne; ved nærmere Overvejelse bliver Tanken imidlertid ikke 

 saa absurd, naar man betænker, at Mus og andre Smaagnavere, 

 der vel nok udgør Hovedparten af Rovfuglenes Føde, som Følge 

 af det for Haanden værende rigelige Foder i Form af Agern, 

 Nødder etc. vil tiltage stærkt i Antal og altsaa frembyde en forøget 

 Mængde Føde for Rovfuglene. 



Desværre er Tanken ny for mig, saa jeg har ikke kunnet 

 strække mine Undersøgelser længere tilbage end til 1909, hvorfor 

 det skulde glæde mig, om disse Linier maatte bidrage til, at 

 andre, der har længere Tids Erfaring, vilde fremkomme med 

 deres Iagttagelser. I de forholdsvis faa Aar, jeg har haft Lejlig- 

 hed til, hovedsagentlig sammen med Hr. Kontorchef Weibull, at 

 anstille Undersøgelser over Rovfuglenes Yngleforhold, har det 

 altid været mig paafaldende, at der det ene Aar gennemgaaende 

 kun fandtes Kuld under normal Størrelse (her tænkes paa An- 

 tallet), medens der det næste Aar tværtimod kunde findes mange 

 Kuld, der var større end ellers normalt for vedkommende Fugl, 

 og det uagtet Reden var den samme eller i hvert Fald i umid- 

 delbar Nærhed af det forrige Aars, saa at Fuglen altsaa havde 

 Adgang til samme Føde, og i hvert Fald Hunnen, at dømme 

 €fter Æggenes Farve og Form, ligeledes var den samme; her 

 tænkes nærmest paa Musvaagen (Biiteo vulgaris), hos hvem Æg- 

 genes store Farveforskel gør dette forholdsvis let at kontrollere, 



9 



