143 



Huller for de enkelte Aars Vedkommende. Dagbogen er væsent- 

 ligt ført i Aarets første Halvdel, fremforalt i Foraarsmaanederne, 

 og bringer nøjagtige Data for de mest fremtrædende Trækfugles 

 Ankomsttid. Rostrups Interesse for dette Forhold svarer til 

 hans mangeaarige Notitser om Foraarsplanternes Blomstring (i 

 store Træk gengivne i »Vejledning i den danske Flora«). 



Allerede de indledende Ord, fra 1859, »d. 30 Januar hørte 

 jeg første Gang Lærken synge«, giver Stemningen i disse For- 

 aarsbuUetiner, som trods mange tørre Tal synes fyldte med 

 Fuglesang og Trækfugleskarer, som varsler den fagre Tid, ventet 

 med Længsel, ikke mindst af Naturens stille Gransker. En lille 

 Prøve paa Dagbogens Indhold kan maaske interessere. Jeg anfører 

 1859 ordlydende: »21 April saa jeg ved Korsør Saxicola oenanthe 

 {alle Arts- og Stednavne er understregede), 4 Maj ved Skaarup Sylvia 

 phoenicurus og Saxicola riibetra, 6 Maj, Gøgen ankommen til 

 Skaarup, 7 Maj, Nattergalen skal være hørt et Par Steder i 

 Egnen. Jeg hørte den slaa d. 10. Den 10 Maj og følgende Dage 

 hørte jeg en Fugl uafladelig skrige paa en ejendommelig Maade 

 og meget gennemtrængende, snart i, snart tæt udenfor Seminarie- 

 haven, jeg troede først længe, det var en Lærkefalk, med hvis 

 Skrig den havde stor Lighed, men da jeg saa Fuglen, opdagede 

 jeg det var en lille, graa F'ugl af en Spurvs Størrelse, dog kom 

 jeg den ikke nær nok, til at se, hvad det var for en Fugl, jeg 

 antager foreløbig, det er en Ven de hals«. Derefter følger et læn- 

 gere Referat af »som jeg antager troværdige Fortællinger«, som 

 Rostrup har faaet meddelte i Hesselager Præstegaard og om- 

 handlende en mere eller mindre mærkelig Opførsel hos forskel- 

 lige Ugler og Storke. Endnu nævnes, at »d. 21 Maj blev en 

 Sylvia hypolais fangen i Seminariehaven« , hvorpaa Dagbogen 

 slutter Aaret med et pludselig Spring til Efteraaret, »d. 15 Okt. 

 saa jeg endnu Svaler«. 



Fra 1860 skal følgende anføres: 



»Paa Rejse til Lolland i Paasken saa jeg i Sundet mellem 

 Thorsing og Langeland en utallig Mængde Knortegæs {Anser 

 bernicla), dels liggende spredte i Vandet, dels flydende i uhyre 

 Flokke; de trække dog efter Søfolkenes Sigende ikke herfra før 

 sidst i Maj; i Afstand saa de ud som om hele Kroppen var 

 sort med hvid Hale, i Langelandsbæltet var der ogsaa enkelte 

 Knortegæs, men dog især Ed er fugle og forskellige Andearter, 

 Alker i større eller mindre Flokke, store Maager og en enlig 



