210 



ikke kunne interessere Læserne, og jeg skal da i al Korthed 

 indskrænke mig til at nævne enkelte al" de store Dage deroppe. 

 Efterhaanden som jeg havde stiftet Bekendtskab blandt Beboerne, 

 var det lykkedes mig at træffe paa en yderst venlig Mand, som 

 selv drev Jagten paa Søen; vi aftalte saa en Dag, at vi skulde 

 stikke tværs over Faxe Bugten, hvor Lundier, den islandske Be- 

 nævnelse for Søpapegøjer, findes. Henimod Aften stak vi til 

 Søs, og efter en halv Snes Minutters Sejlads viste den første 

 Lundi sig forude. Imidlertid naaede vi Øen, hvor Søpapegøjerne 

 fandtes i Hundredevis. Med stor Besvær kravlede jeg op paa 

 Øens Overflade, som er bevokset med en Smule Græs; her 

 fandtes et Par ret store Kolonier af Kystterne (Sterna macroiira). 

 Saa snart jeg viste mig ovenfor Klipperanden, blev jeg modtaget 

 af en sand Sværm af disse arrige Fugle, som med hæse Skrig 

 forsøgte at fortrænge mig fra deres Enemærker. Da jeg imidlertid 

 blev uanfægtet gaaende, fortrak de efterhaanden til det Indre af 

 Øen. Jeg forsøgte at fange en Søpapegøje ved at hale den ud 

 af dens Redehul, men denne snedige Maade at fange dem paa 

 indskrænkede sig kun til en Fugl, thi næppe havde jeg jaget 

 Haanden ind i Hullet, før jeg med et Ryk fik den trukket til 

 mig igen; med sit knivskarpe Næb havde Fuglen bidt sig saadan 

 fast i en af mine Fingre, saa at den i Vrede ikke ænsede at 

 slippe, førend jeg med den anden Haand havde faaet Tag i den. 

 Ovenpaa en saadan Omgang var Lysten til at fange Lundier 

 falden for en Tid. Jeg kom imidlertid ned i Baaden, og vi fik 

 Motoren sat i Gang, men just som vi styrer fra Land, kom der 

 nogle Grylletejster (Cepphus grylle) i Sommerdragt og satte sig 

 inde paa Stenene. Mens jeg sad til Rors i Baaden, fik jeg Øje 

 paa en Skarv, som kom os ganske nær. Nu var det ogsaa bleven 

 saa mørkt, at det ikke var til at anstille Iagttagelser længer. 

 Jeg har tilbragt mange herlige Sommeraftener herhjemme i Dan- 

 mark og i Amerika, men ingen kan endnu maale sig med den 

 Aften deroppe i Faxebugten. Ikke en Vind og ikke en Lyd 

 uden Motorens monotone Hamren, og var det ikke, fordi jeg 

 var plaskvaad, kunde jeg godt have siddet stille i flere Timer 

 og beundret Naturens Storslaaethed. — En halv Snes Dage efter 

 foretog jeg en lignende Tur, men denne Gang gjaldt det Stranden 

 paa den modsatte Side af Bugten. Efter en lang og besværlig 

 Marche naaede jeg mit Bestemmelsessted. Efter at have indtaget 

 min Frokost og faaet mine Lemmer hvilt, rejser jeg mig for at 



