229 



at udføre paa Basis af Maveanalj^serne«, forkaster altsaa fuldstændig 

 det hidtil gjorte Arbejde. Man gaar da med Spænding over til det 

 næste Kapitel: »Hvorledes skal vi faa et Skøn over Raagernes Be- 

 tydning«, og venter istedet for de kritiserede Undersøgelsesmetoder 

 noget bedre. Unægtelig forbavses man over den Maade, hvorpaa 

 Spørgsmaalet løses, idet baade Skade og Nytte forlanges konstateret 

 i Marken; at bevise Raagernes Nytte paa den Maade er jo dog 

 ganske ugørligt; hvem kan vel sige, om et Stykke Sæd eller en 

 Roemark trives bedre, fordi der har gaaet Raager paa det, og hvad 

 Skaden angaar, da er det i de fleste Tilfælde ikke lettere at af- 

 gøre; det synes at være at forlade den rationelle Forskning og for 

 en stor Del give sig Følelserne i Vold, det værste man kan gøre i 

 al Naturvidenskab. 



Det næste Kapitel »Erfaringer angaaende Raageskade i Danmark« 

 viser da ogsaa tilfulde de sørgelige Resultater af Forf.'s Fremgangs- 

 maade, naar man læser disse »Erfaringer« igennem med Omhu og 

 ikke glemmer, hvor vanskelig Iagttagelsens skønne Kunst er, særlig 

 naar egne Interesser kommer med i Spillet. For en nøgtern Be- 

 tragtning viser det sig, at Raagerne er slemme ved Majsplanter, at 

 de af og til gør Skade paa Kartoffel- og Roemarker og fortærer 

 nogen moden Sæd. Men Forf. tager alle Meddelelserne om Raager- 

 nes Skade ganske efter Bogstaven og kommer i det følgende Kapitel 

 »Sammenligning mellem Skaden og Nytten« meget højt op, taler om 

 »at Raagerne paaviselig gør en uhyre Skade«, »er Aarsag til alvorlig 

 Uro og Bekymring for mange Landmænd« og paakalder sluttelig 

 Lovgivningsmagten mod dem. Dyrene skal ødelægges med Kugler 

 og Krudt, Rederne skal nedrives, og genstridige Raagekoloniejere 

 idømmes Bøder af indtil 1000 Kr. — kort sagt, Landet er i Fare, 

 og nu skal vi have et Korstog mod Raagerne. 



Ak ja, hvis det nu blot kunde hjælpe Landbruget. Har man 

 levet en Del Aar paa Landet, saa bliver man jo efterhaanden lidt 

 mindre ømskindet overfor Landmændenes talrige og forskelligartede 

 Klager. Læser man Aaret igennem Avisernes Landbrugsberetninger, 

 saa er der jo altid et eller andet Tidspunkt, hvor det hele ser 

 meget kritisk ud, hvor en stor Del af Afgrøden er ødelagt, og Re- 

 sten snart vil følge efter, hvis ikke Forholdene øjeblikkelig bedres; 

 men hvor trøsteligt! naar Høsten er forbi, og Resultatet gøres op, 

 saa er der dog gærne en jævn god Middelhøst eller derover. Man 

 maa ikke glemme, at Landbrugerens hele Virksomhed er en uaf- 

 brudt Kamp mod onde Magter: Sol der skinner, naar den ikke 

 skal, og Regn, der aldrig falder i rette Tid, Udførselsforbud og 

 Prisfald, og en Række Plager, overfor hvilke de berømte ægyptiske 

 ganske blegner. Oldenborrer og Smeldere, der gnaver Planterødderne 

 over, Mus og Raager, der fortærer alt hvad de kan faa fat paa, 

 Spurve der hærger den modne Sæd, Skovduer der tager Ærterne, 

 Fasaner, der laver Gange i Sæden, Raadyr, der gnaver Gulerødderne, 

 Rotter, der fortærer den Del af Udbyttet, der naar at komme hjem 



