231 



men en Redaktion kan aldrig fritages for det Ansvar, at livad der 

 staar i en Artikel dog har Sandsynlighedens Præg, og en Meddelelse, 

 der ikke har det, niaa udelades eller undersøges. Anm. har tid- 

 ligere rettet den samme Anke mod Tidsskriftet, men det synes ikke 

 at have frugtet. I Hæfte I er de »Mindre Meddelelser« ikke alle 

 lige gode. Det gør naturligvis ingen Fortræd, naar der opføres, at 

 en Mand i Foraaret 1910 fandt en død Vendehals, men det er ingen 

 Mærkelighed ; Vendehalse er der paa Foraarstrækket nok af En 

 Historie — paa anden Haand — om en Gedde, i hvis Mave der laa 

 en Krage, minder jo lidt om Jonas — men lad gaa; uheldig er 

 derimod en Meddelelse om en Flok Laplandsværlingcr paa ca. 100, 

 der skal være set 10 November i Nærheden af Varde, og af hvilke 

 5 blev skudte. Var det rigtigt, var det jo en højst interessant Be- 

 givenhed, men den er i og for sig ganske usandsynlig, og Anm. 

 har ogsaa overbevist sig om, at det, som man paa Forhaand kunde 

 vente, er Sneværlinger, det har drejet sig om. 



OLUF WINGE, MAG. SG. : JÆGERNES SKADELIGE DYR. 



(Andet Oplag, Hagerup, København 1911.) 



For 25 Aar siden skrev Oluf Winge den Bog, som nu udkommer 

 i 2det Oplag med et Forord og nogle Tilføjelser af den forlængst 

 afdøde Forfatters Broder, H. Winge. Bogen blev i sin Tid skrevet 

 som et direkte Stridsskrift overfor den Udryddelse af adskillige af 

 vore Fuglearter, som da var sat i Gang af den faa Aar i Forvejen 

 stiftede »Dansk Jagtforening«, og der lægges visselig ikke Skjul paa, 

 mod hvem den er rettet. Jægernes Vildfarelser belyses grundigt, 

 Jægerne angribes, særlig »den radikale Jæger og Vildtfreder«, ligesom 

 der ikke levnes Sportsjagten Ære for ret mange Øre. Forfatterens 

 Harme over den Adfærd, der blev vist overfor Fuglene, er let for- 

 klarlig og forstaaelig, særlig naar man tager i Betragtning, at han 

 vel saa klarere paa Resultaterne end de fleste; hvad der for 25 Aar 

 siden for en Del kun var Profetier om Fugles Udryddelse, har jo 

 desværre i en sørgelig Grad vist sig at slaa til. 



Selv om man forstaar Forf.'s Følelser og Tankegang, der er klar 

 og tydelig nok, saa er der dog vel ikke mange, der i et og alt vil 

 gaa ind paa hans Anskuelser om Jagt og Jægere. Forf bestræber 

 sig ærligt for at være retfærdig overfor Jægerne men kommer dog 

 ikke videre end at Jagt og Jagtlj'st for ham staar som en sygelig 

 Tilbøjelighed, en Lyst til at dræbe, i Lighed med nogle Menneskers 

 sygelige Grusomhed og Tilbøjelighed til Mishandling, eller, som der 

 nævnes, »i Slægt med Lysten til at tilintetgøre hvadsomhelst, især 

 noget smukt eller kunstnerisk«. Denne Bedømmelse af Jagtlysten som 

 et pathologisk Fænomen, Udslaget af en abnorm Sindstilstand skyder 

 adskilligt forbi Maalet, og sikkert vilde det have været bedre for 

 Sagen om Forf. havde optraadt noget mindre stejlt overfor Jagten 

 og dens Udøvere; det var paa Forhaand at kaste Broen af mellem 

 de to Parter istedetfor at søge opnaaet noget paa læmpeligere Maade. 



