(21 o A. Bofill i F. Haas 587 



antic, que és P. martorelli. Un exemplar procedent de x>íont- 

 serrat i classificat per Fagot amb aquest nom el representem 

 en la lám. 3, figs. 29 i 30. 



El P. labrosus de Westerlund (lám. 3, figs. 33 i 34) no és 

 mes que una forma robusta, ben adulta, amb peristoma ben 

 gruixut i auriculat en son marge columeMar, de l'esmentat 

 P. martorelli; aquest exemplar de la nostra figura procedeix 

 també de Montserrat. 



Per fi, P. montserraticus Fagot, que ha quedat nomen nudum 

 és una forma intermitja entre P. martorelli i P. labrosus res- 

 pecte ais carácters de 1' obertura. Donem la figura d'un co- 

 tipus, procedent així mateix de Montserrat (lám. 3, figures 

 31 i 32). 



Les tres formes abans esmentades i que reunim baix la 

 denomincaió comú de P. ohscurus martorelli, teñen solament 

 la diferenciació en el grau de desenrotllo del peristoma, que pot 

 ésser conseqüéncia de l'estació, de la temporada o bé purament 

 individual. 



Respecte al major o menor desenrotllo de l'esculptura de 

 la closca, no pot atribuir- se- li importancia, ja que en totes les 

 localitats es troben exemplars que la presenten de carácter di- 

 ferent. 



Encara que no es tracti d'un regla fixa, es veu que els exem.- 

 plars de les localitats mes baixes ofereixen la superficie de la 

 closca menys densa i mes finament estriada que les de localitats 

 mes elevades: per exemple, els de Castelldefels, Terrassa, Es- 

 parraguera, la Puda de Montserrat, fins els recullits entre Mo- 

 nistrol i el monastir de Montserrat, es distingeixen fácilment 

 deis trobats en la part alta de Montserrat o de Sant Lloren9 

 del Munt per l'esculptura menys manifesta de la closca. Aquesta 

 diferencia d' estriado es veu bé en nostres lamines: les figu- 

 res I i 2 de la lám. 4 representen un exemplar de Castelldefels, 



