590 Junta de Ciéncies N aturáis de Barcelona (214) 



abans esmentada, el qual deu considerar-se co-tipus, i que 

 comprova sa identitat amb P. ohscurus esseramis, qual varia- 

 bilitat queda demostrada amb les figures de nostres quatre 

 treballs precedents. 



Donem així mateix la figura d'un exemplar de la localitat 

 mes baixa on s'ha recollit aquesta forma en la conca del Llo- 

 bregat, Gironella (lám. 4, figs. 3 i 4), i una altra de la mes 

 elevada, Greixa (lám. 4, figs. 5 i 6). 



Respecte de l'estriació d'aquest Pomatias, pot repetir-se el 

 que ja hem dit en nostres treballs sobre el Noguera Pallaresa 

 i el Segre, 90 és, que en Uocs liumits o ombrívols (per exemple 

 Gironella, Falgars, fonts del Llobregat) queda molt reduida i 

 fina, arribant a desaparéixer quasi del tot, mentres que en Uocs 

 árids, exposats al sol (com Guardiola, Greixa, etc.), aquesta 

 estriació s'accentua fins a pendre el carácter de costulació. 



En quant a la relació de P. obscurus esseranus amb P. obs- 

 curus martorelli de qué acabem de tractar, sembla que son 

 dues formes locáis que es substitueixen en Uurs respectives 

 arees de dispersió. No ignorem que son form.es íntimament 

 emparentades i Uur semblan9a s'accentua mes encara si es 

 considera que ambdues teñen les mateixes variacions: pero es 

 distingiran amb mes o menys precisió per la manera com es 

 presenta la convexitat deis anfractes: dones en P. martorelli 

 el máximum de llur convexitat coincideix amb la línia mitja 

 de les voltes, mentres que en el P. esseranus está situada de- 

 cididament mes avall. 



El P. esseranus és propi, com ja hem dit en altres ocasions, 

 de la regió deis congostos prepirenaics, mentres que P. mar- 

 torelli correspon, per sa área de dispersió, a la regió del Mont- 

 sech. 



