22 



stejnou. V ohledu tom má se věc opačně jako při dýchání integumentalaím : v zadní části 

 roury zažívací jest funkce dýchací vždy menší než v přední. Dokazujeť tak mohutnost cévní 

 sítě, která na oesophagu vždy je komplikovanější než na žaludku střevním; však i na oeso- 

 phagu samém koncentruje se dle všeho mohutnost funkce dýchací jen na jisté segmenty. Jsouť 

 to právě ony segmenty, o nichž předem bylo řečeno, že na nich síť cévní největšího dochází 

 rozvoje, totiž segmenty sedmý a osmý. Jinak srovnali jsme síť cévní obou těchto segmentů 

 s onou, jež rozkládá se na naduřině oesophagealní u Naidomorph, čímž, myslím, i funkce 

 této části oesophagu u Naidomorph poněkud určitěji jest osvětlena. 



Zbývá mi ještě zmíniti se o histologické struktuře cévního systému. V pravdě jest 

 studium v tomto oboru dosti obtížno, zvláště když methoda řezací pro nepatrnost předmětu 

 dosti skrovných jen výsledků dociluje. Proto vždy spolehlivějším bývá strukturu cév zkoumati 

 na exemplárech živých. 



Pokud cévy dorsalní a postranních cév stažitelných se dotýče, jsou nej- 

 vhodnější pro poznání struktury obě postranní pulsující cévy segmentu osmého. Mohutné 

 stěny těchto cév dají skutečně velmi spolehlivě rozpoznati elementy, z nichž se skládají. Tak 

 lumen jich jest vyloženo sploštěným epithelem, jehož jednotlivé buňky nedají sice přesně 

 rozpoznati mezí svých, zato však eliptická jádra jich vždy prvním pohledem jsou nápadná. Na 

 vrstvu epithelialní následuje dvojí vrstva svalová: okružní a po té podélná. Lze pouze 

 konstatovati, že jsou to vlákna dosti jemná, jichž obrysy zejména při stažení cévy vystihnouti 

 možno; jinak v optickém průřezu stěny cévní vždy obě vrstvy jsou viditelný a snadno od 

 sebe rozeznatelný. Obě vi'stvy svalové kryje posléze vrstva zevnější, vrstva buněk perito- 

 neal nich, značně již jevících přechod k jednobuněčným žlázám chloragogenním, ač tyto 

 vlastně jen tu část cévy dorsalní pokrývají, jež na rouře zažívací probíhá. 



Struktura cévy ventralní celkem neliší se podstatně od struktury cévy dor- 

 salní ; toliko vrstva svalová velmi slabě jest vytvořena (někdy nelze obě vrstvy svalové přesně 

 konstatovati), vrstva pak peritonealní nikdy není na žlázy chloragogenní přeměněna, nýbrž 

 jednotlivé buňky peritonealního obalu povždy uchovávají svůj hvězdovitý tvar. Nejjednodušší 

 strukturu ukazují ovšem kapillary spojující oba systémy cév hlavních. Jsou to pouhé řady 

 za sebou jdoucích provrtaných buněk tvaru elliptického a s jádry zřetelnými. 



Koncem dlužno se zmíniti o tekutině krevní. Tato obsahuje pravé buňky krevní. 

 Zásluha o prvé jich zjištění u Tubificidů přísluší prof. Vejdovskému; tělesa buňkám těmto 

 podobná popsal sice již Claparěde, vykládal je však za parasity v tekutině krevní. 



Buňky krevní u Tubificidů lze velmi dobře sledovati u všech našich domácích 

 rodů a to i na exemplárech živých i na praeparatech. Tak ku př. u Ilyodrila vyplňují 

 mnohdy celé lumen cévy i objevují se jakožto tělesa ellipticky okrouhlá, opatřená tuhou, 

 světlo lámající membránou, jež obdává jemně zrnitý obsah se zřetelným jádrem. Co do pů- 

 vodu těchto buněk krevních jest se mi dle vlastního názoru přidržeti prof. Vejdovského, 

 dle něhož původním jich ložiskem jest epithel stěny cév vykládající. 



