25 



dvojitě kulovitého (Limnodrilus Claparédianus) neb hruškovitého (Lophochaeta 

 ignota); stěny jeho jsou téže povahy, jako stěny chodby vývodní, obsah pak jeho naplněn 

 jest hnědou zrnitou hmotou, patrně to zpracovaným materiálem exkrečním. Tato poslední okol- 

 nost zdá se prozrazovati, jaká asi funkce této části orgánu exki-ečního přísluší. Patrně slouží 

 za jakýsi reservoir, v němž nahromaduje se zejména částí žlaznatou zpracovaný obsah ex- 

 kreční, aby po delší době po malých částkách dále do váčku stažitelného se ubíral. 



Poslední partie chodby vývodní (D) má průběh nejkratší, skládajíc se pouze z rovně 

 centripetalního a vertikálně centripetalního směru chodby vývodní oddílu tře- 

 tího. Stěny chodby v této části jsou značněji stlustlé, nežli v partiích předcházejících i roz- 

 stupují se postupně, čím více se k váčku stažitelnému přibližují. 



Zbývá ještě na konec připojiti, že partie druhá, třetí a často i rovně centripetalní 

 směr partie čtvrté srostlé jsou dohromady pojivem původu peritonealního a celý pak tento 

 svazek, v němž patero, téměř rovnoběžně probíhajících chodeb rozeznati lze, pokryt jest veli- 

 kými hruškovitými, čirým tekutým obsahem naplněnými žlázami jednobuněčnými (T. 11. F. 7 

 a 11. žl). Jinou poznámku bude nutno též připojiti k popisu nálevky vířivé a váčku staži- 

 telného. Značně mohutnou bývá nálevka toliko na exkrečních orgánech segmentů předních, 

 v zadních neliší se téměř nikterak rozměry svými od chodby vývodní. Bývá vždy dvojpyskou, 

 oba pysky pak značně jsou stloustlé a jeden vždy vyčnívá koncem svým nad druhým. Po- 

 dobně váček stažitelný dosahuje značnějších rozměrů toliko v segmentech předních, ačkoliv 

 velikost jeho i podle rodů jest rozdílná, jak ku př. rod Psammoryctes dobře ukazuje, 

 který mezi Tubiíicidy skutečně největší váčky stažitelné chová. Ostatně tvar váčku bývá kulo- 

 vitý neb elipsoidní, často uprostřed i stažený; stěny jeho značně jsou stlustlé a otvoi", jímž 

 na venek ústí, vždy proti objemu váčku samého dosti nepatrný. 



Od vylíčeného právě typu orgánův exkrečních, jenž většině rodův (Tubifex, Psam- 

 moryctes, Spirosperma, Lophochaeta, Limnodrilus) bývá společný, liší se po- 

 někud exkreční orgány rodův Ilyodrilus a Bothrioneuron. Tvar nálevky vířící, tvar 

 stažitelného váčku a zejména pak průběh chodby vývodní u Ilyodrila (T. IL F. 7.) neodchy- 

 lují se podstatně od typu právě popsaného, nicméně dvojí podstatná změna rozlišuje oi-gán 

 exkreční Ilyodrila od téhož orgánu většiny Tubificidův. Odstavec ampullovitý schází tuto na- 

 prosto a část žlaznatá jest sice přítomna (pž), avšak umístění její jest jinaké. Neníť totiž 

 uložena před dissepimentem zadním, nýbrž přímo za dissepimentem předním, takže zadní zúžený 

 konec nálevky vířící hned přímo do ní ústí. Rovněž chodba (T. II. F. 8. chv) tuto část žlaz- 

 natou probíhající, jest rázu zvláštního. Neprochází totiž veskrze přímo, nýbrž zatáčí se ně- 

 kolikráte závitkovitě, časté odbočky tvoříc, čímž část žlaznatá vypadá, jako by celou sítí 

 chodbiček protkána byla. 



Není pak bez významu, že tento tvar partie žlaznaté, ačkoliv mezi Tubiíicidy pouze 

 u Ilyodrila se vyskytuje, přece jest karakteristickým u celé jedné čeledi oligochaetů, totiž 

 u Enchytraeidů, kteří geneticky Tubificidům nejsou nepříbuzni, což právě nejvíce dokazuje 

 rod Ilyodrilus, který jinak ještě příbuzností svou s čeledí Naidomorph jen většího vý- 

 znamu odchylce této propůjčuje. 



Zajímavý odchylnou organisací svou jsou též exkreční orgány rodu Bothrioneuron 

 (T. IV. F. 6.). Jest to skutečně zvláštní a dosti těžce určitému vysvětlení přístupno, že, ačkoliv 



