26 



rod tento rodu Limnodrilus tak blízce jest příbuzen, přece orgány exkreční obou rodů tak 

 značně se odchylují. Hlavní odchylka spočívá jako u Hyodrila v umístění partie žlaznaté (žl). 

 Umístěna jest opětně za dissepimentem předním bezprostředně, kdež ihned přijímá zúžený 

 konec nálevky vířící. Ostatně rozměiy svými, pokud mohutnosti se dotýče, souhlasí s dotyčnou 

 partií exkrečního orgánu ostatních Tubificidů a i chodba jí procházející přímým jednoduchým 

 směrem probíhá. 



Jinak má se to s chodbou vývodní, jejíž průběh vzhledem k exki-ečnímu orgánu 

 ostatních Tubificidů poněkud jest modifikován, i jsou poměry její asi následující: Vyšedši 

 z partie žlaznaté postupuje chodba nejprve směrem centripetalním až téměř k dissepi- 

 mentu zadnímu («). V místě tomto chodba se otáčí i postupuje dále směrem centrifugál- 

 ním, rovnoběžné s předešlou partií, s kterou ostatně pojivem peritoneálním úzce jest spo- 

 jena. Dospěvši na dráze své až téměř k dissepimentu přednímu («), odděluje se tato druhá 

 část chodby vývodní od části prvé, obrací se opětovně a probíhá dále směrem centripe- 

 talním, ačkoliv jakožto třetí partie chodby vývodní zachovává jinak rovnoběžný průběh 

 s partií předešlou, druhou. Když byla tato třetí partie až k dissepimentu zadnímu opětovně 

 se přiblížila (&), obrací se jakožto partie čtvrtá a ubírá se nazpět směrem centrifugálním, 

 opět těsně s partií třetí jsouc spojena. V tomto spojení probíhá partie čtvrtá až před dissepi- 

 ment přední (x), načež od partie třetí se oddělí a obrátivši se pak, ubírá se jako pátá partie 

 chodby vývodní směrem centripetalním do váčku stažitelného fvsj, jímž pak na venek ústí. 



Celkem vytváří tedy chodba vývodní dvé karakteristických kliček, složených vždy ze 

 dvou rovnoběžných partií chodby vývodní, směrův však opačných. Poněvadž však jak obě 

 partie vždy jednu kličku tvořící, tak kličky samy pojivem peritoneálním mezi sebou souvisí, 

 tvoří tyto části chodby vývodní svazek jediný, jenž protkán jest čtverem rovnoběžných chodeb 

 a jehož povrch opětovně pásmem jednobuněčných hyalinních žláz jest poki-yt (žl). 



Jak z průběhu chodby vývodní vidno, nepromluveno nikterak o odstavci ampullovitém, 

 který skutečně u rodu Bothrioneuron jako u rodu Ilyodrilus schází. Poněvadž pak i umístění 

 žlaznaté partie orgánu exkrečního u obou rodů jest stejné, mohlo by asi vzniknouti domnění 

 o blízké jich příbuznosti genetické, v pravdě však jsou Ilyodrilus a Bothrioneuron 

 rody, jež na oba opačné konce genetické řady všech Tubificidů postaviti nutno. Neboť tak 

 jako umístění partie žlaznaté a nepřítomnost odstavce ampullovitého u Dyodrila dokazuje 

 nade vši pochybnost blízkou příbuznost tohoto rodu se skupinami nižšími zejména s N ai do- 

 mo rphy, tak oba tyto znaky u exkrečního orgánu Bothrioneurona dosvědčují blízké vztahy 

 tohoto rodu se skupinami vyššími, zejména s Lumbriculidy. 



O histologické struktuře orgánů exkrečních. 



Histologická struktura orgánů exkrečních velmi jest jednoduchá. Celkem elementy 

 buněčné k vytvoření orgánu exki^ečního určené modifikují se dosti málo a tím ovšem histolo- 

 gická struktura velmi málo složitou se stává. 



Vířící nálevka tvořena jest u Tubificidů vždy skupinou více nežli dvou buněk. 

 U některých rodů jest počet buněk nálevku tvořících dosti značný, což platnost má zejména 



