J^O 3. Dr. J. Velenovaký 



Jen na velmi dobře zachovalých a málo smačklých šišticích lze konstatovati, že jsou 

 složeny z více dřevnatých, v předu laločnatě vykrajovaných a silně ztluštělých šupin. Každá 

 šupina má zevně krátkou rohovitou špičku. Šupiny tyto poznenáhlu přecházejí do malých do- 

 lejších. Nikdy jsem nenalezl, že by dřevnaté hořejší šupiny mezi sebou odstávaly, spíše se zdá, 

 jakoby zpodem dohromady splývaly. Snad byly všechny dohromady srostlé na způsob plodů 

 jalovcových. Také to jest podivným, že nenacházíme šistice tyto nikdy na lupku rozlomené, 

 jako to jest často u šišek Sequoií a jiných. 



Nejvýš důležité jsou šištice obr. 16, 18, s nimiž souvisí ještě kousek šupinaté vě- 

 tévky. Ačkoliv jsou větévky pod šiškou mdle otisknuty, přec docela dobře mužem na nich 

 rozeznati charakteristické šupiny sterilní větve obr. 1. tah. 11. Na větévkách těchto zřetelně 

 tedy poznáváme, že popsané šišky a větev obr. 1. tab. II. k sobě náležejí. Jiným dokladem 

 této souvislosti jest větev obr. 2. tab. 11. Zde sedí více dvojitých šištic nakloněno na konci 

 větévky. Také větévka nese dole po stranách malé dva výstřelky, jež jsou docela podobně 

 šupinaté jako větévka obr. 13. tab. I. Povrch větve samé jeví jen dřevní část, na níž nejsou 

 šupiny znatelný. 



Podle toho byly naše dvojité šištice na kratičkých stopkách nahloučeny na hlavních 

 větvích. Párovité šupiny na stopce přecházejí v šupiny dolejší na šišce, jež jsou také v stří- 

 davých párech sestaveny. Představíme-li si tudíž celou šišku v živé podobě, dostáném asi 

 obraz v přirozené velikosti čís. 19. tab. I. 



Ze skutečně šupinaté větve obr. 1. tab. II. s dvojitými šišticemi téže rostlině náležejí, 

 máme ještě jiný důkaz. V lupcích u Li die, jež tak bohatý jsou na různé plody, nalezl jsem 

 také několik šištic, jež se ve všem podobají dvojitým šiškám Vyšerovickým, jenže jsou značně 

 menší. Jsou věrně vyobrazeny u čís. 15. tab. I. Šištičky tyto jsou krásně zachovalé a přisedají 

 ku větévkám, které jsou docela stejně šupinaté jako větve od Vyšerovic. Větévky tyto ostatně 

 leží na kusech břidly mezi jinými otisky i bez šištic. Jsou-li silnější, mají šupiny docela jistě 

 v hustém spirálním pořádku sestavené (obr. 12. tab. I). Šupiny mají tutéž podobu, totéž prouž- 

 kování jako Vyšerovické. Myslím, že Lidické fragmenty patří jinému druhu než Vyšerovické 

 a proto pojmenovány také Echinostrobus minor. 



Známe tedy nyní naši peruckou koniferu dosti důkladně, nezbývá nám tudíž, než 

 zařaditi ji do systému. Dle vstřícného postavení šupin v šiškách náleží do čeledi Cupres- 

 sineae. Zde ale stojí v odporu s žijícími rody ve svém spirálním uspořádání šupinovitých 

 lístků na hlavních větvích. Avšak ani v rodech čeledi Cupressineae aniTaxodineae 

 nenaleznem nějaké obdobné formy žijící. Naše konifera repraesentuje nám typ úplně cizí. 



Ve florách doby mesofytické potkáváme se ale s několika dosti podobnými koniferami. 

 Jmenujem tu především rody Brachyphyllum, Palaeocyparis a Echinostrobus, 

 jež vesměs mají podobně tlusté větévky a zcela stejně vytvořené šupiny listové. Jurský Echi- 

 nostrobus zjevem svým velice živě upomíná na naši větev obr. 1. tab. II. Schimper ve 

 svém díle Palaeont. veget. kreslí dokonce na mladých větévkách této konifery také vstřícné 

 šupiny, ačkoliv jsou tyto na hlavních větvích spiralně sestaveny. Také kulovité šišky její mají 

 podobně laločnaté tlusté šupiny, jež vybíhají v tlustý růžek. 



Nejvíce podivným znakem perucké konifery naší jest, že sedí vždy dvě šištice po- 

 hromadě ; snad jsou i dohromady srostlé. Něco podobného není posud mezi jehličnatými nikde 



