12 



Skvättes] Jlktet, Saxicola, Bechst. 



Näbbet rakt, mot spetsen hoptryckt, vid basen 

 bredt med en köl mellan näsborrarna. Tarserna 

 höga. Stjärten i spetsen tvär. Könen bära olika 

 dräkt. 



Skvättorna lifnära sig af insekter, spindlar och 

 maskar, men angripa sällan djur, som äro större, än 

 att de kunna sväljas hela. De äro muntra, Ulliga 

 läglar med hoppande gång. Till uppehållsort välja 

 de öppna ställen och saknas i större sammanhän- 

 gande skogar. De häcka endast en gång årligen. 

 Äggen äro blåaktiga. 



Man har uppdelat släktet i tvenne: Saxicola 

 och Pratincola, det senare omfattande buskskvättoma. 



Öfversikt al' arterna. 



I. Öfre sljärttäckama hvita S. oenanthe. 



II. Öfre stjärttäckarna med svarta fläckar och grä- 

 hvita eller rostbruna kanter. 



A. Stjärten mot basen hvit med undantag af 



de två mellersta pennorna S. rubetra- 



B. Stjärten enfärgad, svart eller svartbrun ... S- rubicola. 



Stenskvättan, Saxicola oenanthe, (L.). (Tafla 4, fig. 

 4, ef, fig. 5, ung $, höstdr.) 



Namn : Stensmacka, Stengölp, St&njulpa(Österg.), 

 Stenguppa (Smal.), Staingulp (Gotl.), Stensmäcka, 

 Stenvip (Sörmlnd); Stenskvattra, Vippröfva. Norska: 

 Stendulp, Stendalp. Danska : Gråa Digesmutte, Sten- 

 dylp, Stenpiklcer, Gråa Stenpiklcer, Stendalp, Sten- 

 skvette, Stenspraette. Färöarna': Stajnstölpa. Is- 

 land: Steindepill. Finska: Kivitaskn, Kivirastas 

 Raunioruntti, Hiistakka. Lapska: Kätgirastis. 



Hanen om våren ofvan askgrå, under hvit med 

 svag rostgul anstrykning. Pannan, ett streck öfver 

 ögat och öfvergumpen hvita. Från munviken genom 

 ögonen ett svart, bakåt bredare band. Vingarna 

 svarta, stjärten svart med vid basen hvita sidopen- 

 nor. Honan har orenare, mer bruna färger, och 

 bandet genom ögonen är gråbrunt. Om hösten får 

 dräkten hos båda könen ofvan en rostbrun, under 

 en gulbrun anstrykning och på vingfjädrarna breda, 

 brunaktiga bräm. Iris brun. Näbb och ben svartak- 

 tiga. Längd 150 — 162 mm., vingen 92 — 100 mm. 



Ungen ofvan med gulaktiga fläckar, på bröstet 

 med mörka, vågiga, tvärställda fläckar. Vingen med 

 breda, bruna fjäderkanter. 



Stenskvättan eger en ofantligt stor utbredning, 

 från Grönland till norra Afrika och från brittiska 

 öarna till norra och östra Kina, och är dessutom 

 funnen i norra. Amerika. På skandinaviska halfön, i 

 Danmark och Finland är hon allmän, likaså på Faer: 

 öarna och Island. Stenskvättan torde bland fåglar, 

 som lefva uteslutande af insekter, vara den, som går 

 längst mot norden. Hon finnes på Grönland, men ej 



på Spetsbergen. I det förstnämnda landet har man sett 

 henne så långt upp i norr, som forskaren har trängt. 



Man ser henne vanligen sitta på en sten, då 

 och då nicka till, lyftande upp stjärten öfver vin- 

 garna. Eller gör hon en snabb utflykt för att fånga 

 en förbifarande fluga och återvänder därpå till sin 

 sten. Emellanåt höjer hanen sig fladdrande i luften, 

 under det han breder ut stjärten och låter höra sin 

 korta och enkla sång samt sätter sig åter, så snart 

 strofen är slut. Hon täflar med rödstjärten och 

 näktergalen om att vara morgontidig, och man hör 

 henne i första dagningen eller, t. o. m. innan det 

 ljusnat. 



Stenskvättan ankommer till mellersta Sverige 

 i midten af april, till Skåne något förr och till Lapp- 

 land först i maj. I Norge är hon observerad redan 

 den 30 mars (Collett 1894). Hon flyttar ej i flock, 

 och hanarna komma något tidigare. Som vårflytt- 

 ningen räcker länge, är det ej osannolikt, att de, som 

 bebo höga norden, lämna sina vinterstationer betyd- 

 ligt senare än de, som häcka sydligare. I september 

 eller början af oktober draga de bort. 



I en jordvall, ett stenrös eller en mur lägger 

 stenskvättan sitt tämligen . stora bo, som består af 

 grässtrån, rötter och stundom mossa samt inuti är 

 fodradt med hår, fjäder, fina rötter eller tagel. 

 Äggen, 6 — 7, äro ljust grönaktigt blå, vanligen en- 

 färgade, någon gång, ehuru mycket sällan, mer eller 

 mindre glest beströdda med små, gråbruna punkter, 

 och då äro vanligen alla äggen i kullen fläckiga. 

 De äro 20 — 22 mm. långa oeh 16 — 17 mm. tjocka. 



Buskskvättan, Saxicola rubetra, (L). (Tafla 4, fig. 



l, ef, 2, 90 



Syn. Pratincola rubetra. 



Namn: Hvithakad Buskshvätta, Vanlig Busk- 

 shvätta, Buskeskvätta, Knckkfuggel. Norska: Busk- 

 skveette. Danska : Brunstrubet Digesmutte, Bynke- 

 fugl, Hytjep, Brun Stenpiklcer, Bödbrystet Skcette. 



Hanen ofvan längsfliickig af rostgrått och svart, 

 under hvitaktig, på hals och bröst med ockergul 

 eller brungul anstrykning. I sommardräkten är ett 

 band öfver ögat, strupens sidor, ett band öfver vin- 

 gen samt en fläck på lillvingen rent hvita. Under- 

 gumpen och stjärtens sidopennor vid basen hvita. 



Honan saknar det hvita på vingen och har 

 mindre klara färger för öfrigt. Hanen liknar i vin- 

 terdräkten honan, men bibehåller det hvita ving- 

 bandet. Näbb och ben svartaktiga. Iris brun. Längd 

 131 — 155 mm., vingen 60 — 79 mm. 



Ungen liknar honan, men har mörkfläckigt bröst. 



Buskskvättan är utbredd öfver hela Europa och 

 en del af Asien samt finnes om vintern i norra 



