13 



Afrika. På den skandinaviska hallon, i Danmark 

 och i Finland är hon vanlig. Hon går dock hvar- 

 ken på fjällen eller mot norden så högt som sten- 

 skvättan och synes mot norr ej öfverskrida barr- 

 skogarnas gräns. I Norge är hon sålunda ej sedd 

 norr om Maalselfven och Alten (Collett 1881). I 

 Sverige är hon funnen vid Qvickjock. 



Ängar ,och sädesfält, där spridda buskar eller 

 höga tistlar finnas, äro hennes käraste tillhåll. Här 

 ser man paret, då honan ej rufvar, ständigt följas 

 åt. Vanligen sitta de på toppen af buskar, på gär- 

 desgårdsstörar eller dylikt och hålla utkik efter in- 

 sekter, som de flitigt jaga dels på marken och dels 

 i flykten. Särskildt tyckas de i sädesfälten allmänna 

 Cantharis-arterna med sina mjuka täckvingar vara 

 begärliga. Hanens sång är enkel, men ej oangenäm. 



I regeln ankommer buskskvättan till mellersta 

 Sverige första dagarna af maj. Tidigast hafva vi 

 henne antecknad vid Upsala den 24 april (18S9). 

 Till Danmark och Skåne kommer hon något tidi- 

 gare, och hon flyttar bort i september. En och an- 

 nan ung fågel ser man ännu kvar i början af ok- 

 tober. 



Boet finner man på marken i en dikeskant eller 

 vid sidan af en tufva. Det består af torra, mjuka, 

 öfvervintrade grässtrån, blandade med mossa och är 

 inuti fodradt med finare strån. Aggen äro 5 — G, 

 enfärgadt blågröna och mycket mörkare än sten- 

 skvättans. Man finner dock äfven ägg med bleka 

 gråbruna fläckar kring tjockändan. De äro 17 — 20 

 mm. långa, 14 — 15 min. tjocka. 



Svarthakade buskskvättan, Saxicola rubicola, (L.). 

 (Tafla 4, fig. 3, c?)- 



Syn. Pratincola rubicola. 



Namn: Danska: Sortstrubet digesmutte. 



Strupen hos hanen svart, hos honan gråsvart 

 med gulgrå fjäderkanter. Öfver ögat finnes ej något 

 ljust streck. Alla stjärtpennorna mörka. I öfrigt 

 liknar hon vanliga buskskvättan. Längd 124 — 137 

 mm. Vingen Gl — 68 mm. Äfven på afstånd är 

 den svarthakade arten lätt att skilja från den van- 

 liga buskskvättan på den svarta strupen och på 

 frånvaron af det ljusa öfver ögat. 



Denna art tillhör södra Europa samt mellersta 

 Tyskland, norra Frankrike och Belgien. I Danmark 

 är hon iakttagen ett par gånger och en gäng skju- 

 ten. Vid Malmö stad fälldes julaftonen 1851 en hane, 

 och på Ja;deren i Norge tillvaratogs i mars 1890 

 en gammal hane (Collett 1804). Vid Thorshavn 

 på Fseröarne fälldes en gammal hane i juni 1877 

 (Kolthofif). 



Strömstaresläktet, Cinclus, Bechst. 



Syn. Hgdrobata, Vieillot. 



Strömstararna, som till hela sin byggnad äro 

 tättingar och på det hela taget stå trastarna mycket 

 nära, äro till sitt lefnadssätt vattenfåglar. Deras 

 fjäderdräkt är tät och elastisk, i viss mån påmin- 

 nande om simfåglarnas. Vingarna äro korta och 

 kupiga, och det är med deras hjälp, som de dyka, 

 förande dem med hastiga, liksom dallrande rörelser 

 fram och tillbaka nästan som vid flykten. Föt- 

 terna begagnas vid dykningen ej alls, utan endast vid 

 simning på vattnet. Med deras hjälp rör sig ström- 

 staren dock långsamt. På land däremot springer 

 han snabbt och behändigt. Näbbet är nästan rakt, 

 hoptryckt, med invikna kanter på undernäbbet, och 

 det är ej utan likhet med t. ex. doppingarnas. 

 Borst saknas vid munvikarna. Stjärten har 14 

 pennor. 



Strömstararna lefva af vatteninsekter och små 

 kräftdjur, men synas hämta äfven någon del af sin 

 föda från växtvärlden (Collett, 1881). Samma för- 

 fattare anför äfven fall, som stödja den gamla åsik- 

 ten, att strömstaren förtär rom och ungar af fisk samt 

 småfisk. 



Utländska ornithologer hafva uppdelat Europas 

 strömstarar i trenne skilda arter. Afvikelserna äro 

 dock ej större, än att man på sin höjd kan tala om 

 tre lokalformer. 



Strömstaren, Cinclus cinclus. (L.). (Tafla 4, fig. G). 



Syn. Cinclus aquaticus, Bechst. Cinclus melano- 

 gaster, Brehm. 



Namn: Vattenstare, Strömkarl, Strömkalle, 

 Strömgubben, Strömjan, Strömprest, Strömtrast, 

 Strömskate, Vattensölv (— svala), Gäddfrölcen, Rom- 

 orre (Helsingl.). Norska : Fosselcal, Elvekonge, Ström- 

 stcer. Danska: Strömstmr, Bcelcdrossel, Vandstosr, 

 Isfugl. Fajröarne: Aarpisa. Finska: Koslcihara, 

 Karanlcainen, Koshiharalclca. 



Ofvan med hjässan och nacken brunsvarta, öf- 

 riga delar med grå fläckar på fjädrarnas midt och 

 svarta fjäderkanter. Vingen gråsvart. Under med hals 

 och bröst hvita, öfriga delar svarta, närmast det 

 hvita bröstet med brun anstrykning. Iris brun. Benen 

 framtill pärlgrå, baktill och vid tålederna tiruna. Kö- 

 nen likna hvarandra, men honan har mer brun 

 anstrykning och orenare hvitt bröst. Längd 190 — 

 218 mm. Vingen 85 — 9G mm. 



Ungen ofvan grå med svarta, tvärställda fläckar, 

 under gulhvit med mörk vattring af tvärställda fläc- 

 kar. Vingpennorna med hvita kanter. 



Som häckfågel tillhör strömstaren egentligen 

 Skandinaviens nordligare delar och fjälltrakterna, 



