17 



stora, att svälja hela. De äro flyttfåglar, som till- 

 bringa vintern i Afrika, där somliga blifvit funna 

 ända ned till Caplandet. Endast svarthufvade sån- 

 garen öfvervintrar också i södra Europa. Till oss 

 komma de i maj och draga bort i september. 



Boen läggas i buskar nära marken. De äro 

 öppna, skålformiga och rätt omsorgsfullt samman- 

 satta af torra grässtrån och stjälkar. Äggens antal 

 är vanligen 5. 



I Skandinavien förekomma 5 arter. 



Öfversikt af arterna. 



I. Hufvudet of van svart eller rödbrunt S. atricapilla. 



II. Hufvudet ofvan grått eller gråbrunt. 



A. Första handpennan kortare än de öfre 

 handtäckfjädrarn a. 



a. Stjärten grundt inskuren eller tvär 

 och dess sidopennor endast i yttersta 



spetsen med en smal gråhvit kant... S. salicaria. 



b. Stjärten mer eller mindre rundad. 



1. Yttersta stjärtpennan vid spetsen 



i inre fanet med en hvit fläck ... S. nisoria. 



2. Yttersta stjärtpennan med hela yt- 

 tre fanet och spetsen hvita S. Sylvia. 



B. Första handpennan längre än de öfre 

 handtäckfjädrarna. Hufvudet ofvan ask- 

 grått, hakan och framhalsen hvita. In- 

 tet rostbrunt på armpennorna S. curruca. 



Svarthufvade sångaren, Sylvia atricapilla, L. 

 (Tafla 5, fig. 1, rf, fig. 2, Q.) 



Syn. Epilais atricapilla. 



Namn: Svarthätta, Munkfågel (Verml.). Nor- 

 ska: Munk, Sorthestte. Danska: Murikefugl, Have- 

 shade, Spiltke, Brunshalle (Q), Haveshade-Grces- 

 sniutte, Sorthofvedet Sånger. Finska: Mustapää- 

 Icerttu. 



Ofvan gråbrun med tydlig olivgrön anstrykning, 

 under ljust grå. Hanen har hufvudet ofvan svart 

 och en bred ring kring halsen askgrå. Honan har 

 hufvudet ofvan rödbrunt. 2:dra handpennan kor- 

 tare än den 5:te, 3:dje och 4:de handpennorna lika 

 långa. Näbbet svartaktigt, ben och fötter blygrå. 

 Iris brun. Längd 155 — 1G6' mm., vingen 72 — 77 

 mm. Ungarna likna honan. Senare på hösten får 

 dock den unga hanen en svartflackig hätta. 



I Sverige finnes svarthättan spridd från Skåne 

 ända upp till. Lappland, vid Qvickjock (Sundevall). 

 Få Ciotland och Öland är hon allmän, likaså kring 

 Billingen i Västergötland. I Norge är hon sporadisk, 

 uppträder fåtaligt och är ej med säkerhet funnen 

 norr om Salangen och Maalselvcn i Tromsö amt. 

 I fjälltrakter går hon lill björkens öfre gräns (Col- 

 Lett 1877). I södra och mellersta Finland linnes 

 hon och är träffad t. o. m. norr om [Jleåborg, men 



torde vara sällsynt utom i Nyland (Mela). I Dan- 

 mark är hon utbredd öfver hela landet och allmän 

 is3'nnerhet på öarna (Collin). Hon häckar i hela 

 Europa och norra Afrika samt mot öster i Persien. 

 Några öfvervintra i södra Europa, återstoden i norra 

 Afrika. 



Svarthättans rörelser äro S3 r nnerligen behagliga, 

 ofta reser hon upp fjädrarna på hufvudet, under det 

 hon oroligt smyger från gren till gren eller från 

 träd till träd. Svarthättan uppehåller sig mer i 

 träden än följande arter och sjunger ej sällan från 

 toppen af ett sådant. Hon är en flitig sångare, och 

 det är ej svårt att få höra henne, där hon finnes. 

 Dagen i ända låter hon nämligen vid vackert väder 

 sina toner klinga. Svarthättan ankommer om våren, 

 som det synes, något tidigare än de öfriga arterna. 

 Till Vestergötland kom hon ett tidigt år redan den 

 30 april. Om hösten är hon en bland de sån- 

 gare, som sist lämna oss. Unga fåglar hafva fun- 

 nits kvar vid Upsala långt in i oktober månad (i 

 ett fall t. o. m. till den 9:de november). De uppe- 

 hålla sig då i rönnar och äta rönnbär. Collett (1877) 

 omtalar, att svarthättan vid Trondhjem iakttagits så 

 sent som den 26 december. Densamme anför, att 

 ungarna stundom uppfödas med bär. 



Boet, som helst bygges i täta buskar, består af 

 fina strån. Såväl bo som ägg likna trädgårdssån- 

 garens, men svarthättan väljer finare strån och fodrar 

 det inuti med ett urval af de finaste. Botfibrer, 

 som trädgårdssångaren vanligen begagnar, använder 

 hon ej. Äggen, oftast 5 till antalet, äro till färgen 

 något mörkare än trädgårdssångarens, och fläckarna, 

 tätare och mer sammanflytande, stöta något i rödt. 

 Längd 19 — 21 mm., tjocklek 15 — 16 mm. 



Trädgårdssångaren, Sylvia salicaria, L. (Tafla 5, 

 fig. 5.) 



Syn. Sylvia hortensis, Bechst. Epilais sali- 

 caria. 



Namn: Häclcsångare, Egentlig löfsångare, 

 Sundevall. B uslesmyg, Malm. Norska: Havesan- 

 ger. Danska: Havesanger, Havesmutte, Havegras- 

 smutte. Finska : Lehtolcerttu. 



Ofvan grå med matt, svag olivgrön anstrykning, 

 under ljusgrå, på sidorna med rostgulaktig anstryk- 

 ning. 3:dje vingpennan längst, 2:dra föga kortare 

 och mycket längre än den 4:de. Vingtäckfjädrarna 

 enfärgade, brungrå. Benen blygrå. Iris brun. Längd 

 148 — 153 mm., vingen 75 — 80 mm. Könen äro 

 lika, och ungarna likna de gamla. 



Trädgårdssångaren finnes från Kvickjock i Lapp- 

 land (Löwenhjelm, Kolthoff), där han är allmän, 

 söderut genom hela Sverige. I Norge häckar han 



3 



