20 



land samt är träffad i Österbotten vid Kajana och 

 Ii. I Danmark är han allmän på öarna, men rela- 

 tivt sällsynt i Jylland. Han häckar i hela Europa 

 och tillbringar vintern i norra Afrika. 



Ärtsångaren, som är den minsta i släktet, är 

 en munter och liflig fågel. ' Han bebor i motsats 

 mot de öfriga Sylvia-arterna äfven barrskog. Täta 

 buskar och häckar äro dock äfven denna arts älsk- 

 lingstillbåll. Men hans enkla sång höres lika ofta 

 från en trädkrona som från buskarna. Varnings- 

 ropet uttrycker Sven Nilsson mycket betecknande 

 med orden klapp, klapp, klapp, klapp. 



Ärtsångaren ankommer till Vestergötland och 

 Uppland omkring den 15 maj och flyttar bort i slutet 

 af augusti och september. På Öland hafva exem- 

 plar dröjt så sent som till den 3 okt. (Kolthoff). 

 I likhet med sina släktingar bygger äfven ärtsån- 

 garen helst sitt bo i täta, taggiga buskar, stundom 

 i en- eller granbuskar. Det är byggdt af fina gräs- 

 strån, som äro väl och rikligt sammanbundna med 

 spindelväf, och foclradt inuti med fina grässtrån eller 

 rotfibrer. På mängden af den inblandade spindel- 

 väfven, som blott i ringa del ingår i törnsångarens 

 och någon gång i svarthättans bo, igenkännes det 

 af ett vant öga. Äggen, vanligen 5, äro hvitaktiga 

 med gulbruna och blågrä prickar, som ofta stå i en 

 ring kring den tjockare ändan. Längd 15— -19 mm., 

 tjocklek 12 — 13,5 mm. 



Löfsångaresläktet, Phyllopseustes, Meier. 



Syn. Ficedula, Koch. Phylloscopas, Boie. Phyl- 

 lopneustes, Meier. 



Näbbet litet och svagt, vid roten bredt, men 

 strax framom näsborrarna lika högt som bredt. Käk- 

 kanterna på näbbets inre hälft" ej inböjda. Borsthåren 

 väl utvecklade. Mellersta stjärtpennorna kortare än 

 de 3'ttre, hvarigenom stjärten blir mer eller mindre 

 urnupen. 



Kroppsfärgen ofvan mer eller mindre grönaktig, 

 under ljusgul eller gulaktigt hvit. 



Löfsångarna äro små nätta fåglar, som genom 

 sitt behagliga uppträdande och sin sång i hög grad 

 lifva våra skogar, lundar och trädgårdar. De uppe- 

 hålla sig nästan ständigt i träden, där de hoppa om- 

 kring från gren till gren undersökande bladen och 

 ofta flitigt plocka bladlöss, som tyckas utgöra deras 

 älsklingsföda. Deras sång består af en enda strof, 

 som efter en stunds tystnad åter och åter upprepas. 

 De skilda arternas sång är mycket olika : alla hafva 

 de sin karakteristiska drill, h varpå de af ett vant 

 öra lätt igenkännas. 



De bygga öfvertäckta bon, som läggas på mar- 

 ken, och deras hvita, rödfläckiga ägg äro talrikare än 



trädgårdssångarnas. Alla äro flyttfåglar, och nästan 

 alla öfvervintra i Medclhafsländerna och i Afrika, 

 hvarest man funnit dem t. o. m. i Caplandet. Som 

 de uteslutande lefva af spindlar och insekter, isyn- 

 nerhet bladlöss och flugor, kunna de utan tvifvel 

 räknas till våra nyttiga fåglar. Vanligen gripa de 

 ej större byte, än att de kunna svälja det helt, men 

 sker motsatsen någon gång, gnida de sönder det mot 

 en gren eller dylikt. 



Öfversikt al arterna. 



I. Första handpennan kortare än de öfre hand- 



täckfjädravna P. sibilatrix. 



II. Forsla handpennan längre än de öfre hand- 

 täckfjädrarna. 



A. Andra handpennan längre än den sjette. 

 Benen ljusbruna. 



1. Vingtäckama utan ljusare spetsar P. trochilus. ' 



2. Vingtäckarna med ljusare spetsar, som 

 bilda åtminstone ett tvärband på vin- 

 gen P. borealis. 



B. Andra handpennan kortare än den sjette. 



Benen mörkbruna P. collybita. 



Grönsångaren, Phyllopseustes sibilatrix, Bechst. 

 (Tafla 7, fig. 5, näbbets kontur synes bredvid). 



Syn. Sylvia sibilatrix. Ficedula sibilatrix. 



Namn: Skogsltnetter, Sundevall. Slcogssån- 

 gare, Holmgren. Danska: Grönsanger, Grön Blacl- 

 smutte, Grön Lovsånger. Finska: Vihreäicerttu. 



Ofvan grön, under hvit med strupen, bröstet 

 och sidorna mer eller mindre ljusgula. Ett gult 

 streck från näbbroten öfver ögat och under detta 

 genom ögat ett mörkt. Vingpennorna och vingtäck- 

 fjädrarna brunsvarta, i ytterfanet kantade med grön- 

 gult. 2:dra vingpennan obetydligt kortare än 4:de. 

 Vingspetsen räcker 20 — 25 mm utom de mellersta 

 armpennorna på den hoplagda vingen. Stjärten 

 starkt urnupen, dess pennor i ytterfanet gröngula. 

 Näbb och fötter ljust gulbruna. Iris brun. Längd 

 126 — 137 mm., vingen 70 — 78 mm. Könen likna 

 hvarandra. Ungen liknar i det närmaste de gamla. 



Denna lilla vackra sångare är tämligen allmän 

 i Skånes bokskogar. Den är vidare funnen i Kal- 

 mar län och på Öland och Gotland samt flerestä- 

 des i Vestergötland, där han dock kan sägas vara 

 sällsynt. Mot norden går han ej synnerligen långt; 

 han lär förekomma i Visnum och Ölme i Värmland 

 och är funnen i Nerike (Sundström), vid Stockholm, 

 Upsala och Norrtelje samt i parken vid Örby hus i 

 norra Uppland (Kolthoff). I Norge är han endast 

 funnen i bokskogen vid Laurvig, där en koloni häc- 

 kar, och för öfrigt vid Asker nära Kristiania den 3 

 juni 1879 och den 25 maj 1890 (Collet 1894). I 

 Dånmark synes han ej vara sällsynt och finnes 



